Skuggan
Kommentaari
Kommentar
Ett förarbete är känt, daterat 30/3 [1838]. Dikten ingår inte i de senare upplagorna av diktsamlingen.
Prosadikten utgör en pendang till den föregående. I »Skuggan» formulerar eremiten den kristnes livssyn uttryckt i en liknelse: den som vänder sig mot sig själv lever i mörker medan den som vänder sig mot Kristus lever i ljus och sanning.
Prosadikten består huvudsakligen av femtaktiga jamber med fallande slut, som det inledande epitetet »Chrysostomos, den fromme eremiten».
Punktkommentarer
vers – textställe – kommentar
⬥ Chrysostomos, den fromme eremitenSankt Johannes Chrysostomos (344–407), en av de grekisk-ortodoxa kyrkofäderna, blev känd som radikal ärkebiskop i Konstantinopel. Innan han inledde sin offentliga bana levde han som eremit i bergen utanför sin hemstad Antiokia. Tack vare sin förmåga att fängsla sina åhörare, fick han namnet Fuhmo Dahbo, grek. Chrysostomos, »guldmunnen». Han var känd för sin lärdom och för sina stilistiskt lysande teologiska skrifter och uttalanden i tidens tvistefrågor.
⬥ vidmedan.
⬥ båtagagna, vara till nytta.
⬥ dödens dalUttrycket även i »Anderöster på hafvets strand» (v. 19) och »Höstens vanmakt» (v. 28).
Skuggan.
|151|Häpen då sig vände den unge mannen och förvirrad sade: Hvad rätt har du att vägra mig att dö?
Och hvarför dö i dina unga dagar?
Må jag ej dö? Ett öde mig förföljer, en skugga hemsk och svart mitt lif fördystrar. Se, ofärd är min|152| stig och sorg min bana. O jag har älskat skönhet, ljus och sanning så varmt som någon; jag för dem har kämpat; med hela glöden af min kraft jag störtat i lifvets strid, att ock en lager vinna. Men öfverallt en mörk och dyster makt min arm förlamat och min kraft har brutit. Midt i min glada sol, min sällhets stunder, mitt hjertas tro och viljans bästa uppsåt, en dunkel, obegriplig, okänd hand har ångest strött och qval och onda tankar. I vanmakt står jag, kan ej mera strida, min själ är domnad, brusten, sjuk till döden. Så låt mig sluta!
Men Chrysostomos, den fromme eremiten, teg helt stilla och sade sen: kom bort och följ med mig! Och ynglingen lät viljelös sig ledas.
Så kommo de på slätten. Solens klot stod föga öfver horizontens strimma, och
vid
de gingo, gingo de från solen. Sin tystnad eremiten bröt och sade, i det han pekade med handen framåt: säg mig, hvad ser du?
Sade ynglingen: jag ser en lång förfärlig jätteskugga framför mig vandra öfver slättens ljung.
Den gamle sade: ser du ej att skuggan din stig|153| bortskymmer, höljer den med mörker och sveper i sin nattligt dystra skrud hvar glädjeblomma uppå dina vägar? Så undfly den!
Det kan jag ej, min fader!
|165|Och hvarför kan du icke det, min son?
Emedan sjelf jag är min skuggas källa.
Så vänd dig om och säg: hvad ser du nu?
Jag slätten ser i glans och ljus. O fader, försvunnen skuggan är, och allt är klarhet.
Rätt sade du, min son! Välan, så länge din stig går bort från solen, som är Christus och evigt lif, så länge går framför dig den dystra skuggan af din egen synd och sväljer i sitt bittra afgrundsmörker all lifvets högsta djupa fröjd och ljus. Förgäfves söker du att henne undfly, hon går med dig, hon står med dig, hon kufvar tyranniskt dig och som en slaf marterar; och fastän hon är tom uti sig sjelf och hennes verklighet hos dig blott finnes, dock all din ångest, all din djerfva strid till intet
båta
. Se, och denna nöd så lätt, så hastigt kan du öfvervinna, blott du dig vänder om till solen åter, till Christus och till lifvets väg. Ty skuggan, hvad är hon annat än förnekadt|154| ljus? och synden annat än förnekad Christus? Men månge vandrare i
dödens dal
, de se sin skugga blott och säga tröstlöst: det sanna uti lifvet är blott döden! Dock går din väg till Christus, då förvandlas tyrannen, som dig kufvat, till din slaf, som ödmjuk uti vanmakt följer dig, och du är herre öfver lif och ljus, emedan Christus lyser dina vägar.
Vid detta tal stod ynglingen så tyst. Sist föll han i den gamles famn och sade: ske mig, o fader, som du säger, amen!
1838.