Kommentaari
Kommentar
Verket publicerades 1889 i jultidningen Julrosor och intogs senare i Vinterqvällar, tredje cykeln, senare delen 1897.
Punktkommentarer
stycke – textställe – kommentar
2 mil En svensk mil motsvarade före decimalsystemet 10 688,5 m.
2 Tre dagar och [...] raketer.Bombardemanget av Sveaborg ägde rum 9–11 augusti 1855, under Krimkriget (1853–1856).
2 skålpunds vigt ett skålpund: ca 425 gram.
2 kongrevska raketer brandraketer konstruerade av britten William Congreve.
2 dädan därifrån.
3 lifdömde, som inväntade transport till Siberien Åren 1826–1888 verkställdes inga dödsstraff i Finland. De dödsdömda männen deporterades i stället till Sibirien, där de tvingades arbeta i bl.a. gruvor och fabriker. Från 1848 framåt kunde även dödsdömda kvinnor få sitt straff omvandlat till så kallat sibiriestraff med deportation och arbetsfångenskap. 1889 infördes en ny strafflag i Finland och då kom också nya paragrafer om vilka brott som bestraffades med dödsstraff.
3 lifdömde dödsdömda.
3 schavotten den ställning där dödsdömda avrättades.
5 skyltvakt vaktpost.
5 scheneller uniformskappor.
5 tarfligt nödtorftigt.
6 förgalrade gallerförsedda.
7 ensliga ensamma.
7 döfvande öronbedövande.
11 begabbande hånfullt, ironiskt.
12 lifbojan midjefängslet.
16 arkangelit rysk-karelsk gårdfarihandlare.
19 så godt lika så gott.
27 benägenhet ynnest, vänlighet.
27 uslingarne stackarna.
27 publikaner syndiga och föraktliga personer; eg. personer med uppgift att driva in skatter och tullar i det romerska riket.
27 prokuratorn hög ämbetsman under ryska tiden; motsvarar justitiekanslern.
27 törhända kanske.
30 slöt slutade sina dagar.
32 likar medmänniskor.
32 hugsvalelse tröst och lindring.
Julen i kedjor.
1 Örat är en öppen port, många ljud gå derin, vibrera sin tid och förlora sig slutligen vid den ändlösa horizonten af medvetandet. En skön musik tränger långt, ett kärlekens ord än längre; missljuden förgå i regeln hastigt, men några hänga upp sig på hakar i bakgrunden och vilja ej vika. Har du en julqväll hört kedjor rassla?
2 En knapp half
mil
i sydost från Finlands hufvudstad resa sig ur hafvet mörka, grå murar, – grafmurar, eldsmurar, trotsmurar, – hvilka åt sjösidan stänga för ovän stadens portar. Det är Ehrensvärds skapelse, nordens Gibraltar, det i Finlands historia sorgligt ryktbara Sveaborg. Murarna minnas intet nederlag;original: neder ag; de ha vuxit ur klippan. Obevekliga som hon, gäcka de fienders hot, vänners nyfikenhet, vårens grönska.
Tre dagar och två nätter låg Europas fruktansvärdaste sjömakt, de förenade franska och engelska flottorna, i en halfcirkel utanför dessa grå murar och öfversållade dem med bomber om 120
skålpunds vigt
under ett samtidigt eldregn af
kongrevska raketer
.
Allt, som kunde förstöras, – menniskolif, tegelpalatser, krutkamrar, arsenaler, torg, gator, blomsterrabatter, – allt, utom Ehrensvärds graf,
original: – blef tillintetgjordt, men granitmurarna qvarstodo orörda, som hade de endast motstått sommarens hagelskur. Flottorna drogo
dädan
, bulletinerna förkunnade en total ödeläggelse, och nästa år, när tegelgruset var bortröjdt, när lefvande varelser återfått tak öfver hufvudet, var allt som förut.
3 Det dystra och hotande intrycket af Sveaborgs murar förminskades icke deraf, att finska brottslingar der förvarades, intilldess att de för 10 år sedan fingo en säker bostad i det nya stora cellfängelset utanför Helsingfors. Det var mest![lemma start](assets/images/ms_arrow_right.svg)
lifdömde
, som inväntade transport till Siberien
, men äfven andra grofva förbrytare. Här hade jag sett den tiofaldige mördaren Johan Adamsons bleka ansigte bakom jerngallret, der han satt lefvande inmurad i ensam cell, sedan han på
schavotten
benådats med lifstidsfängelse. Efter 1825 har mången dödsdom blifvit afkunnad, men ingen verkställd i Finland.
4 En af mina promotionskamrater, A. C., var för 30 år sedan finsk fångpredikant i Sveaborg. Han var en nitisk beskyddare af sina fångar och villfor gerna min begäran att en gång få se dem. En julafton klockan 5 infann han sig i staden och sade till mig: Isen bär; vill du se min församling fira jul?
5 Vi satte oss i släden. Den halfva milen öfver ensliga isar gick snabbt i tystnad. Mulen, stjernlös himmel, ödemarksstämning, ingen jul i naturen, endast på afstånd enstaka ljus från menniskoboningar. De mörka murarna mottogo oss, gäster från lifvet, med grafvens lugn. Här en
skyltvakt
, der en matt oljelykta, skuggor af grå
scheneller
, mörka fönster, en
tarfligt
belyst butik, ett os af stekt lök; intet tecken till glad högtid. Ryska julen firas 12 dagar senare än vår och anses obetydlig mot ryska påsken.
6 Fängelset var en stor tegelbyggnad af äldre konstruktion, långa korridorer och
förgalrade
fångrum, beräknade för två eller fyra invånare. Dörrarna stodo nu öppna mot den väl bevakade korridoren, som upplystes af oljelampor. Julen till ära, brann ett talgljus i hvarje cell. Vi möttes af en varm luft, vädrad för tillfället och dock obeskriflig. Frysa behöfde dessa uslingar icke.
7 De sutto fördelade,
ensliga
eller i små grupper, och skulle senare församlas till aftonmåltiden. Några spelade dam – ett tillåtet julnöje, – andra sofvo, några läste en andelig bok eller sjöngo ur psalmboken, andra åter berättade halfhögt gamla tjufhistorier och belönades med ett undertryckt skratt. Än flera stirrade med en slö, frånvarande blick på det ovana ljusskenet och bevärdigade oss icke med någon uppmärksamhet. Hela antalet uppgick till öfver hundrade. Emedan de fleste buro handklofvar och några de farligaste ännu dertill fotbojor, uppstod vid hvarje rörelse ett
döfvande
rassel af kedjor. Några få gingo lösa, till belöning för godt uppförande. Mot renligheten var föga att anmärka; fängelset var skuradt, fångarne hade fått bada, några hade rakat sig. Desto mer förhöjdes blekheten i dessa, än slappa, än förvildade, än sorgset resignerade ansigten af den rutiga fångdrägten.
8 – Är här helgfrid i min församling? – frågade pastorn den axelbrede, kärfve uppsyningsmannen, som ledsagade oss.
9 – Flit är vårt nöje, – svarade denne med sitt buttra smålöje. Han kände det ryska svaret på sådana frågor.
10 Men flit hade icke alltid varit desse fångars nöje. Jag ihågkom från min ungdom, huru de en gång, kommenderade ut på sandsläpning, hade dödat bevakningen, klädt sina anförare i soldaternes uniform och på ljusa dagen afmarscherat till skogarna norrut, föreställande en transport af fångar. Två veckor hade de huserat i skogsbygderna, innan de slutligen omringades af ett kompani militär på en bro norrom Tammerfors och nödgades gifva sig, efter ett skarpt skjutande, med döde och sårade på hvardera sidan.
11 Vi gingo från grupp till grupp, vexlande några ord med fångarne. Det lönade sig sällan att fråga om deras lefnadsöden. Finnens fåordighet hade icke blifvit vältaligare i fängelset. Vi hörde icke ens den vanliga försäkran, att de kommit oskyldige hit. De förhärdade frågade oss
begabbande
, om vi hitkommit för att frigifva dem. Andra misstrodde oss och ansågo mig utsänd att utspionera dem. De fleste tego eller sågo till golfvet med enstafviga ord.
12 Min pastor kände sitt folk och presenterade några med en halfhög hviskning. Här är Ikonen, stortjufven, ändtligen öfverbevisad om tredje resan inbrott ... Här är Kärkki för rån på landsvägen ... Här är Piezza, den berömdaste rymmare i hela vårt land. Se på hans små händer; han skakar handklofvarna af sig, som ullvantar; man måste fästa dem med kedjor vid
lifbojan
... Här är Mårtensson, dömd för sju resor mordbrand ... Här är Sillman, för detta student ...
13 – Magister! – anmärkte fången grinande.
14 – Så mycket sämre, – svarade pastorn, höjande rösten, – Magister Sillmann, som förfalskat sin fars testamente.
15 – Lögn och juristknep! – inföll magistern.
16 – Här, – fortfor pastorn, utan att bevärdiga honom med ett svar, – här är Mustakangas, som af svartsjuka strypte sin hustru ... Här Karberg, som förgiftat sin morfar ... Här Luumäki, som rånade en
arkangelit
och nedgräfde honom lefvande i en sandgrop ... Här Sandberg, som skuffade biskopen i Aura å ...
17 – Jag var 14 år då, herr pastor! – genmälde en lång, vacker, hvithårig gubbe, en af de få, som befriats från handklofvarna.
[]18 – Det är sant, – svarade pastorn vänligt. – Berätta för oss huru Sandberg fick ett så olyckligt infall!
19 – Biskopen skilde mig från Åbo skola för att mina föräldrar stulit. Jag gick vid åstranden och tänkte det vore
så godt
att hoppa i strömmen. Biskopen råkade komma till strandbryggan, ensam spatserande, som hans vana var. Det var olyckligt, att han kom just då ... Jag visste ej hvad jag gjorde ...
20 – Men han räddades i en båt. Icke var det för ett barns okynne Sandberg blef straffad med lifstidsfängelse?
21 – Ja och nej; det är en lång historia. Jag flydde till skogen, tiggde och svalt genom hela Finland. Kom till Torneå, kom till Sverige ... tog krigstjenst ... Efter sex år fick jag hemlängtan ... vandrade åter samma väg ... hade en riksdaler på fickan, ärlig arbetsförtjenst. Då var der vid vägen ett torp, der jag sex år förut stulit fyra brödkakor ... enda gången jag stulit i hela mitt lif. Jag lade min riksdaler om natten på hyllan i matboden. Kom till Åbo ... blef igenkänd ... gripen som lösdrifvare ... jag var då 20 år gammal.
22 – Men icke kan Sandberg ha suttit alltsedan i fängelse?
23 – Det var 50 år vid sista Allhelgona, sedan jag kom att höra till pastorns församling.
24 – Huru är detta möjligt? En lösdrifvare? Sitter ej Sandberg här för andra brott?
25 – Fråga fångjournalen! Jag vet intet annat än detta vid 14 år. Man är här ... och man glöms!
26 – Men detta är ju omenskligt. Gud kan ej tillåta en så skriande orättvisa. Fängelsechefen och alla myndigheter kunna intyga Sandbergs goda uppförande. En ansökan till hans majestät kan ej möta afslag. Anförtro den åt mig!
27 – Jag tackar för gunstig
benägenhet
. De sade mig det samma för tjugu år sedan. Men för hvad skall jag numera lefva utom Sveaborgs murar? Vänner och anförvandter, alla, som fordom känt mig, äro längesedan döda. Här känna mig alla, här är mitt hem, här vill jag dö. Det är så, ser pastorn, att Gud uppfostrar oss olika, såsom vi bäst behöfva. Och detta behöfde jag för att tukta mitt obändiga lynne. Det är icke orättvisa, herr pastor, det är oförskyld nåd, ty hvad hade jag blifvit utan detta? Och sedan har Gud gifvit mig här ett verk att uträtta. Se på dessa
uslingarne
! Lagen kallar dem tjufvar, rånare, mördare, och jag säger icke, att lagen har orätt. Men Gud, som ransakar
publikaner
och syndare, vet hvad desse nu äro, likasom han vet hvad de varit. Något litet vet jag ju ock, som har varit så många år med dem, och jag säger herr pastorn, att bland många förhärdade och många vankelmodiga finnas äfven några, för hvilka himmelens englar lofva Gud. När nu fångarne misshandlas eller befälet af snikenhet inknappar kosten, då välja de mig till sin talman. Jag skrifver till kommendanten eller till
prokuratorn
: så och så är det. Ibland lyckas det, ibland får jag åter göra bekantskap med handklofvarna, och de finnas
törhända
, som ville steka mig som en sill på spettet. Men lika orädder säger jag ut. Säg nu sjelf: hvarför skulle jag öfvergifva de enda, för hvilka jag ännu kan vara till gagn här i verlden?
28 Han var vacker, den långe gubben, vid dessa frimodiga ord. Jag tryckte hans hand och sade till honom: – Rätt så, gamle hedersman! Också för er skola englarna lofva Gud.
29 Han betraktade mig förvånad; der kom något vått i hans ögonvrå. – Hedersman? – mumlade han. – Hedersman! Det är första gången i mitt lif någon kallat mig så.
30 Hans lif! Ett lif om 70 år, hvaraf 6 i landsflykt och 50 i fängelse. Sandbergs historia är naken verklighet; han sände mig sedan sin egenhändigt skrifna sjelfbiografi. Honom sjelf såg jag aldrig mer. Han sades ha lefvat ännu en tid framåt, alltid samme orädde talman för dem, hvilka lagen dömt och evangelium förlåtit. Erbjuden friheten, fortfor han att qvarstanna der han trodde sig bäst behöfvas. När och huru han
slöt
, är obekant. Han försvann lika glömd, som han lefvat.
31 Min pastor stannade qvar i fängelset för att vid aftonmåltiden hålla bön och sjunga en julpsalm. Jag återvände,[] förföljd af kedjornas rassel, till det festsmyckade Helsingfors. Enligt gammal god sed, är om julaftonen, som vid bröllop, intet upplyst fönster stängdt af gardiner. Glädjen derinne vill fritt stråla ut, vill delas af alla.
32 O, dessa kedjor, dessa kedjor! Jag hamnade i en lycklig familj med många barn. Granen var tänd, klapparna inburos, tindrande små stjernögon lyste af fröjd, öfverraskningar, skämt och högljudda glädjerop mötte mig, hvart jag såg, och ändock såg jag dessa bleka gestalter i den rutiga fångdrägten, ändock hörde jag midti glädjeropen kedjornas rassel. Lycklige, du som vill fira en ostörd julfröjd, gå ej förut till fängelsets mörker! Eller hellre, – du som känner den sanna lyckan, du som vill dela din fröjd med lidande
likar
, gå du dit, gå just dit, der eländet är störst och kedjorna rassla kring kropp och själ, men gå ej, som jag, en åskådare blott, gå med
hugsvalelse
, gå med vederqvickande tröst, och när du då vänder tillbaka till barnen kring julgranen, då rasslar der ingen kedja mer!