4 Kapitlet. Huruledes häradshöfding Löf betedde sig tappert i krig och belönades med en domsaga
Kommentaari
Kommentar
»Häradshöfdingen. Romantisk berättelse i flera kapitel» ingick i HT 21/11 1846–20/1 1847, i åtta avsnitt. Manuskriptet har inte bevarats och novellen har inte tryckts om. Topelius avslutade alltid följetongerna före årsskiftet, och det var inte heller denna gång hans avsikt att låta »Häradshöfdingen» fortsätta in i januari, utan det berodde på censuren. Inför publiceringen av fjärde kapitlet meddelade censorn J. M. af Tengström den 16 december att »Löfvens hjeltebragd [är] af den för Ryssarne sårande beskaffenhet, att den icke kan införas», med mindre, tillade han, att censurkommittén enhälligt förordar publicering (citerat efter Topelius »Helsingfors Tidningars krönika», 244.136, pag. 17; korrespondensen har inte bevarats). Censurkommittén upptäckte ingenting anstötligt i berättelsen, fortsätter Topelius, utan ansåg den »menlös alltigenom», men för att inte gå censorn Tengströms ära för när »måste den på sju ställen dels ändras, dels utstrykas, med tillägg om ryssarnes tapperhet» (ibid.). Efter en paus på drygt två veckor ingick det fjärde kapitlet 2/1, det femte 9/1 och det sjätte och sista 20/1 1847.
De tillägg om ryssarnas tapperhet som Topelius nämner är förmodligen de som finns inströdda ikap. 4: »Vid Valkiala stod nu den 29 April en ganska het och blodig affär, der man å ömse sidor slogs med mycken tapperhet och manspillan» (stycke 3), »Jag sade att man slogs bra, både Svensk, Finne och Ryss, och sannt var det.» (stycke 6), »All Ryssarnes tapperhet blef onyttig för den svåra lokalens skull.» (stycke 7) och »när fienden hämdlysten och oförskräckt» (stycke 7).
Tidigare hade Topelius på sin höjd delat in novellerna i numrerade avsnitt (»Herminas Bekännelser», »Trollkarlens Dotter» och »Lindanserskan», alla från 1844 och 1845), men här inför han regelrätta, refererande kapitelrubriker i naiv stil. Den refererande karaktären ansluter sig till då praktiserade litterära konventioner, medan naiviteten följer tonen i följetongen. Se inledningen om det historiska motivet och om berättarfiktionen i »Häradshöfdingen», stycke 42 f. och 69 resp. 56 f.
Det är inte bara berättarfiktion och historiskt motiv som Topelius introducerar i »Häradshöfdingen», han använder namnskicket på ett för honom nytt sätt. Tidigare har personerna varit helt utan släktnamn eller fått dem markerade med asterisker, eller försetts med uppenbart fiktiva namn. I »Häradshöfdingen» strör Topelius ut släktnamn som – med ett undantag – inte är knutna till historiska personer, men däremot ofta är autentiska. Vid sidan av namnen på de historiska personerna – Gustav III och några officerare – förekommer ett tiotal släktnamn i följetongen, särskilt i slutet av novellen, i den lätt farsartade beskrivningen av huvudpersonens misslyckade friarfärder landet runt. På grund av sammanhanget kan man inte utesluta att det är en mild drift med det omfattande släktregistret Genealogia Sursilliana, som var aktuellt då.
Den norrbottniske storbonden Erik Angerman, med binamnet Sursill (ca 1550), hade flera döttrar som gifte sig i Österbotten. Redan på 1600-talet noterades att en påfallande stor del av prästerskapet och borgerskapet i Österbotten härstammade från dem, och en förteckning över ättlingarna gjordes upp. På 1700-talet tog biskop Mennander initiativ till komplettering och tryckning, men det var komministern Alcenius i Kalajoki (i norra Österbotten) som ägnade tjugo år åt att ytterligare komplettera och sammanställa verket. Alcenius blev färdig med manuskriptet 1847, men verket utkom först 1850. Topelius kände väl till projektet. Han hade puffat för utgåvan redan 1844. Presentationen hade den vitsigt allittererande rubriken »’Sju Systrar Sursillars’ Slägtregister» (HT 6/3 1844).
Av släktnamnen i novellen förekom Peron och Waselius på 1700-talet, men finns inte i det sursillska släktregistret. Det gör däremot Possén, Rislachius och Wilander. Dessutom nämns en häradsskrivare Lööf, utan vare sig förnamn eller levnadsår – men gift med Sursillättlingen i nionde led Anna Jacobsdotter Neuman (Genealogia Sursilliana 1850, s. 275).
Hösten 1846 korresponderade Alcenius med Topelius. Breven (Alcenius–Topelius 15/9 1846 och 28/1 1847, Topelius–Alcenius 11/12 1846) har inte bevarats, men är noterade i Topelius brevdiarium. Rytmen i korrespondensen och uppgiften om att Alcenius första brev inte kom med posten utan med en resande tyder på att Topelius utöver brevet fick material som han kanske ombads kontrollera – och kunde bekanta sig med. Namnen han använder representerar komministersläkter utan aktiva företrädare på 1840-talet. Spåren efter den historiske Lööf rinner snabbt ut i sanden. Det fanns alltså en historisk bakgrund som Topelius kunde kittla läsarnas nyfikenhet med, men inga ättlingar som behövde känna sig personligen utpekade – jfr fotnoten om häradshövdingarna som en representativ yrkeskår bland andra i skönlitteraturen.
Punktkommentarer
stycke – textställe – kommentar
Rubrik 4 Kapitlet I HT lördagen 2/1 1847.
1 Den natten [...] stormning Genom att låta berättaren understryka det ovanliga i situationen kan författaren signalera att den är fiktiv.
1 elak dålig.
1 Anjalaförbundsakten En deklaration där de 113 officerare som undertecknade den förband sig att verka för fred med Ryssland, sammankallande av riksdagen, bevarande av regeringsformen m.m. (Rein, Föreläsningar öfver Finlands historia II 1871, s. 461).
1 lät huttla med sig lät sig behandlas hur som helst.
1 Säkerhetsakten Förenings- och säkerhetsakten; Gustav III:s tillägg till 1772 års regeringsform. Akten, som gjorde kungen närmast enväldig antogs av riksdagen vintern 1789, dock inte av adeln.
1 Anjalaherrarne här: de officerare som hade fängslats för medverkan i Anjalaförbundet.
1 Fredrikshof beläget på Östermalm i Stockholm.
1 Hästesko Hästesko var den enda av Anjalamännen som avrättades.
1 axlade han sig vände han kappan efter vinden, anpassade han sig efter situationen.
1 kuppfri skadeslös.
1 ta sig om näsan med titta i månen efter.
2 androm till varnagel som varnande exempel; androm: dativ pluralis av andra.
3 Öfverste Armfelt Gustaf Mauritz Armfelt (1757–1814), generalmajor och överste vid Nylands infanteriregemente, Gustav III:s gunstling.
3 Partakoski och Kärnäkoski strategiskt viktiga strömmar mellan Saimen och Kuolimojärvi i Savitaipale socken.
3 Valkiala äldre form av Valkeala, norr om Fredrikshamn och då på ryska sidan gränsen.
3 affär mindre strid, träffning.
3 magasiner här: förnödenheter.
5 var blefven hade blivit; blefven högtidlig form som började betraktas som ålderdomlig i mitten av 1800-talet (Dalins Ordbok), men fortfarande förekom i Finland (SAOB, med ex. av Topelius).
5 granskapet grannskapet.
5 förglömd glömd.
5 huggaresabel.
5 frisöfverrock rock av grovt ylletyg.
5 kamrat Här avses att de två männen befinner sig i samma situation.
5 Savolaksjägare Soldat vid Savolaks lätta infanteriregemente, övad för strid i spridd ordning och i terräng.
5 lodbössorfinkalibriga framladdningsgevär för blykulor.
6 Stedingk Curt von Stedingk (1746–1837), chef för Savolaxbrigaden som var sammansatt av truppenheter från Savolax och Karelen.
6 sedermera den fete Klingspor Wilhelm Mauritz Klingspor (1744–1814) var generalintendent vid armén i Finland under kriget 1788–1790 och överbefälhavare 1808–1809. Samtiden och nyare forskning har bedömt hans insatser mindre kritiskt än Topelius här och Runeberg i dikten »Fältmarskalken», från 1846 eller 1848.
6 Oravais slag Slaget vid Oravais den 14 september 1808 slutade i ett svenskt nederlag. Klingspor hade sitt högkvarter i det närbelägna Nykarleby.
6 heta om öronen här: fyllda av spänning.
6 en sexpundig kula en kanonkula som vägde 2,5 kg (ett pund: 425 g).
6 synvidd utsikt.
6 alnstjock En aln är knappt 60 cm.
6 Kas Helsinki! (fi.) se på Helsingfors, eufemism för helvete (fi. helvetti).
6 så viettiin suorasti [...] ampua? (fi.) så är vi dödens lammungar. Om vi bara var några man här så skulle vi inte släppa en själ över bron. Hör du Skrivarn, kan du skjuta?
6 flink här: skicklig.
6 Noh perkele Nå fan (interjektionen nå typisk för finska och finländsk svenska).
7 lokalens läget, platsen.
7 Ändtligen Till slut.
7 ordentligen bokstavligen.
7 kontusion skrubbsår.
8 Löf ett lejon modig som ett lejon; jfr associationskedjan löf, ty. Löwe, lejon.
9 fulla sex fot och fyra tum Berättaren Nybom låter Löf växa, jfr 6 fot och 2 tum tidigare.
9 seg och ihärdig [...] vrede De här egenskaperna nämner Topelius som karaktäristiska för finnen också i den samtidiga Finland framställdt i teckningar, ZTS XII: ihärdigheten (kap. »Folket», stycke 80, 95, 99), långmodigheten, ärligheten och vreden (stycke 117).
11 taga den i flanken anfalla den [armén] från sidan.
12 kunnigt känt.
12 egna här: för honom utmärkande.
12 Svärdsorden kan jag icke gifva er Kungl. Svärdsorden, instiftad 1748, utdelades åt officerare.
12 mottag [...] Kajana domsaga Tjänstemännen utnämndes av kungen.
Bibliografi
Maija Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 90; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 191; Vasenius V, s. 167 ff.
1
Den natten kungen i egen hög person gick ärender till kommissariatet, – något som blott kan ske om natten före|2| en stormning
– kom sedan ingen blund i Löfvens stora ögon. Hvad månne Hans Majestät menade med att han skulle se till vid tillfälle? tänkte Löf. Det är en
elak
vana hos de stora att inte låta de små (Löfven var ett hufvud längre än kungen) tala till punkt. För att emellertid ej skrifva hufvudet af mig, är det bäst jag ändrar alla små kungliga kkk till stora K. – Så sagdt ochoriginal: o h gjordt. Löfven skref nu så att svetten lackade och på slaget 8 var den sista afskriften komplett, men af en viss besynnerlig instinkt grep Löfven nu för första gången i sitt lif till en osanning och besvarade Östermans fråga, om någon fått se afskrifterna, med ett sträft nej. Derpå gick saken sin gång, som vi sett, de sammansvurne togo munnen full med granna ord, kungen teg och begaf sig sin kos till Sverige, underhandlingar öppnades med fienden och d. 12 Aug. 1788 fick Löfven, såsom en bepröfvad fäderneslandsvän, den äran att renskrifva den vida beryktade
Anjalaförbundsakten
. Härmed trodde nu mången saken vara slut. Men de misstogo sig. Kungen var icke den som
lät huttla med sig
. Ännu på hösten reste han till Dalarna, vann allmogen på sin sida, sammankallade en riksdag till vintern, genomdref
Säkerhetsakten
, och i Mars 1789 befunno sig
Anjalaherrarne
i godt förvar på
Fredrikshof
, hvarifrån
Hästesko
icke utgick förrän till stupstocken. Hvad Österman beträffar, kände han väl stundom åt om hufvudet satt qvar på hans axlar, men som ondt krut ej lätt förgås, så
axlade han sig
så mästerligt, att han gick
kuppfri
den gången och fick blott
ta sig om näsan med
de utlofvade lefveranserna.
2 När det började se knagligt ut med förbundets affärer, retades de öfriga skrifvarne med Löf och sade: du har just ställt vackert till för dig, när du skref förbundsakten. Nu tror kungen att du på köpet författat den, och det minsta blir att du hissas upp i den högsta tall i Tavastland,
androm till varnagel
. – Löf blef icke rätt väl till mods vid dessa förespeglingar; men hvad hände! En vacker dag kommer Österman helt förbluffad och räcker honom en häradshöfdingefullmakt, tilläggande att denna utmärkelse skett på konungens egenhändiga befallning och med afseende på Löfs trohet och nit för Kongl. Maj:t och riket. Då skall man tro att folk gjorde stora ögon och de största gjorde Löfven sjelf. Ty hvarken han eller någon annan kunde begripa hvarutinnan Löf haft tillfälle att visa Kongl. Maj:t ett så utmärkt nit. Passpå! skämtade dock kamraterne: du skall få se att kungen gjort dig till häradshöfding endast för att kunna hänga dig med desto större högtidlighet.
|185|3 Emellertid började kriget ånyo med fördubblad ifver och lyckan vände sig än med, än mot Svenskarne. I April 1790 öfverkom Gustaf III till Finland och begaf sig till S:t Michel,original: S:t Mickel, der
Öfverste Armfelt
just stod i begrepp att gå löst på fienden.
Partakoski och Kärnäkoski
blefvo den 15:de i samma månad tagne från Ryssarne och Konungen reste derpå hasteligen till Borgå samt vidare österut åt gränsen till. Vid
Valkiala
stod nu den 29 April en ganska het och blodig
affär
, der man å ömse sidor slogs med mycken tapperhet och manspillan, dock så, att fienden slutligen nödgades vika och lemna vapen, tross och
magasiner
i sticket. Till denna utgång bidrog väsendteligen häradshöfding Lars Löf.
4 Löf! utropade jag med högsta förundran.
5 Som jag säger, Lars Löf. Oaktadt han
var blefven
häradshöfding, fann han sig icke förnedrad af att följa armén som fältskrifvare, väl besinnande att titel utan tjenst icke är stort bättre än ett brödstycke måladt på papper. När det i den friska vårmorgonen började gå hett till i
granskapet
och gevärsknallarna piffade och paffade i skogsdungen, och här och der en förflugen kula pipande dansade fram mot byn, der kommissariatetoriginal: kommissaritet för tillfället uppslagit sina bopålar, kände vår vän Löf en besynnerlig hjertklappning i sitt breda bröst och den annars fredlige mannens håg började svälla af sällsamt kurage. I skrifrummet stod en
förglömd
huggare
utan slida. Utan att just veta hvarföre, grep Löf i huggaren, gömde den under sin
frisöfverrock
och begaf sig ut för att åskåda slaget. – Till venster om byn låg en liten bergsklack, glest bevuxen med tall och enrisbuskar. Dit styrde Löf i all tysthet sin väg, i hopp att der ha en öfversigt af affärens gång. Här fann han en
kamrat
, Maths Poronen, f. d.
Savolaks jägare
, men på gamla dagar sockenskomakare och nu stadd i samma ärende som Löf, nemligen att betrakta slaget. Poronen hade medtagit två
lodbössor
och ammunition, ty hvem vet? tänkte han.
6 På sidan om kullen var en sumpmark så sank, att häst och karl kunde sjunka derin öfver öronen, och på sumpen befanns en kavelbro af björkstammar, hvilken man troligen begagnat till skogskörslor. Men Löf brydde sig nu ganska litet om kärr och björkar; desto ifrigare betraktade han slaget, nedanför passet. Jag sade att man slogs bra, både Svensk, Finne och Ryss, och sannt var det.
Stedingkoriginal: Stedingh
var en annan karl han, än
sedermera den fete Klingspor
, hvilken satt och drack thoddy i NyCarleby under
Oravais slag
och mottog den ena adjutanten dammigare och blodigare än den andre, tills han slutligen fick det nöjet att kommendera sitt favoritkommando: retirera! Löfven och hans kamrat stodo der
heta om öronen
och sökte genom|186| krutröken urskilja om de blågula eller de grönröda uniformerna hade öfvertaget: men det var icke så lätt, ty gevär och kanoner talte samma tungomål. Hiuj! kom
en sexpundig kula
susande och pipande genom luften och slog ned i bergsklacken, så att skärfvorna flögo Löf om öronen. Nå nå, tänkte Löf och drog sig ett stycke åt sidan, men som han der ej hade god
synvidd
, jemkade han sig öfver kavelbron och stod just i begrepp att klifva upp på en stor sten på andra sidan om sumpen, då han varseblef en liten trupp infanteri hukande och smygande närma sig stället. Genast drog han sig tillbaka öfver bron, men fattade vid dess slut posto bakom en
alnstjock
tall och vinkade till sig Poronen, som, obekymrad om kulorna, qvarstod på kullen. Hvad ha de der i sinnet, efter de huka så der bakom buskarna? frågade Löf. –
Kas Helsinkispråk: finska!
hviskade Poronen, det är fienden som ämnar besätta höjden här och beskjuta de våra i flanken. Lyckas det,
så viettiin suorasti vihillespråk: finska. Voj voj, jos mä nyt täss’ olisimme muutamia miehiä, eihän sittä sillan yllitte pääsäis’ ej hengikin. Tairakos Riivari ampuaspråk: finska?
– Jo men, sade Löf, som var ganska
flink
fågelskytt. –
Noh perkelespråk: finska
, fortfor Poronen, då skall »Riivarispråk: finska» stå bakom tallen och knäcka hvarenda käft som vågar sig öfver bron, och jag skall sätta mig här bakom stenen och ladda, för jag har dålig syn.
7 Löf stod ännu villrådig och jag tror mest att hjertat klack en smula i honom, men i detsamma hade fienden närmat sig bron och Poronen ryckte honom förtvifladt i roc|3|ken. Nu var ej tid till vidlyftiga funderingar, snart hade Löf lagt an mot tallstammen och paff! der låg den förste som beträdde bron. Fienden studsade och såg sig omkring, men vågade ej skjuta, för att ej väcka Svenskarnes uppmärksamhet. Den sårade bars unnan och försöket förnyades. Paff! der låg den andre och paff! der tumlade den tredje. Nu är att märka, att bron var så smal, att knappt två kunde passera deröfver i bredd. All Ryssarnes tapperhet blef onyttig för den svåra
lokalens
skull. Hvarochen af de främste, som föll, stängde med sin kropp vägen för de efterföljande och soldaterne, som fruktade att falla i ett bakhåll, stadnade oupphörligt för att se sig omkring. Just denna trängsel och obeslutsamhet gåfvo Poronen rådrum att ladda och Löf, som alltmera lifvades, sköt i skocken, tills bösspiporna blefvo heta, och hvarje kula fann sin säkra man.
Ändtligenoriginal: Äntligen
fann fienden att detta icke bar sig; en del försökte gå på sidan om bron, men insjönko genast under armarna. Andra förbittrades öfver sina kamraters fall och började gifva eld på den mordiske skytten bakom tallen. Snart smattrade skotten allt tätare, kulorna haglade som ärter kring Löf, och slogo in i tallen, hvars bark
ordentligen
yrde omkring honom, hvar gång trädet träffades. En kula tog hans mössa, en annan rispade hans arm, en tredje gaf honom|187| en
kontusion
på kinden, men högröd med gnistrande ögon stod han qvar och fortsatte sitt mordiska arbete, utan att låta sig bekomma. Allt närmare framträngde fienden,original: fienden allt tätare blef kulregnet kring den raske sektern och just i det vådligaste ögonblicket, när fienden hämdlysten och oförskräckt upphunnit brons ända på tio stegs afstånd från Löf, ropade Poronen bakom stenen: tag till fötters, Riivarispråk: finska, ammunitionen är slut!
8 Men i det ögonblicket var
Löf ett lejon
, och det ärliga finska mannamodet, som dittills hos honom slumrat under skrifvareyrkets vekliga ro, behöfde blott en gnista för att uppflamma till förakt för en säker död. Hvad gjorde nu Löf, den dumme, den tafatte, Löf lejonharen, som kamraterne i smyg benämnde honom, han som icke troddes duga till rekryt engång? Med en rådighet, som man aldrig skulle ha väntat, ropade han åt Poronen att för brinnkära lifvet hasta efter undsättning; sjelf ville han försvara passet så länge han kunde. Och derpå framdrog han huggaren och störtade på fienden just i det ögonblick denne var på vägen att passera bron och få fast mark under fötterna.
9 Jag har förut nämnt, att Löf var en man om
fulla sex fot och fyra tum
, bredaxlad och muskelstark som en björn, trotts allt sitt skrifvande, icke just af de vigaste, men
seg och ihärdig som en äkta Finne. From var han till lynnet, som ett barn, men ursinnig när han retades till vrede
. Ingenting kan heller förliknas vid det raseri, med hvilket han nu, förbittrad af den mordiska striden, rusade fienden på lifvet. Den förste han mötte föll i ögonblicket och stängde passagen för de öfriga. Medan de främste studsade för det oväntade försvaret, trängde de efterföljande otåligt på och kommenderande officeren framförde sitt folk med yttersta häftighet. Ändtligen träffades den tappre häradshöfdingen af en kula i högra axeln, en annan krossade hans högra arm, ett bajonettstygn upprispade hans kind, mattad af blodförlust och ansträngning dignade han ned på knäna och ....
10 Och sen då? ropade jag, när Nybom hämtade andan.
11 Sen hade det ganska säkert varit slut både med Lars Löf och min historia, om icke just i sista stunden ett kompani af Åbo läns regemente visat sig på höjden tätt invid, ditkommenderadt när man hörde skjutandet, redan innan Poronen hann fram. Nu gaf fienden allt hopp förloradt att vidare forcera passet och höjden, reträtt kommenderades och verkställdes, och svenska arménoriginal: armen vann ett slag, som väl ofelbart varit förloradt, om fienden fått besätta höjden och
taga den i flanken
.
12 Hvad Löf beträffar, återfördes han illa tilltygad till högqvarteret, der han förbands och småningom hämtade sig. Ryktet om hans modiga bedrift blef|188|
kunnigt
i hela armén och kom jemväl till kungens öron. Gustaf III besökte Löf personligen på lazarettet, skakade hans venstra hand och sade med det
egna
intagande sätt, som tillvann honom så mångas tillgifvenhet: Ni har missförstått er kallelse, min kära Löf; ni har egnat er åt pennan, men naturen har bestämt er till soldat. Skada att det nu är för sent, då, som man sagt mig, er högra arm är lam för lifstiden.
Svärdsorden kan jag icke gifva er
, men
mottag likväl min kungliga bevågenhet och Kajana domsaga
, som från detta ögonblick icke mera är ledig!
13 Derpå gick kungen med en nådig nick och alla tyckte det vara litet särdeles att förlora en arm och vinna en domsaga.