4. Fredrikshamn
Kommentaari
Kommentar
Följetongen »Hertiginnan af Finland» började i Helsingfors Tidningar (HT) den 16 januari 1850 och avslutades den 12 juni. Den omfattade 40 avsnitt. Topelius »Slutanmärkning angående novellen Hertiginnan af Finland» ingick i HT den 15 juni (den återges in extenso nedan). Där aviserar han en reviderad bokupplaga, som skulle utkomma till midsommar. I själva verket blev boken klar först i augusti. Utgivningen sköts upp till julhandeln; en annons om Hertiginnan af Finland ingick i HT den 16 november 1850. Närmare om tillkomsten och utgivningshistorien i inledningen, stycke 97 och 111 ff. Något manuskript föreligger inte. – Censor för Helsingfors Tidningar när följetongen ingick var professorn i filosofi G. F. Aminoff, censor för bokupplagan professorn i grekisk litteratur N. A. Gyldén. I »Helsingfors Tidningars Krönika» för 1850 (244. 136) antecknade Topelius under »Utströks» den 23 januari: »Ett stycke ur hertig. af Finland, innehållande en alldeles faktisk exposé af Kejsarinnan Elisabeths manifest d. 18 Mars 1742.» I bokupplagan ingår en »exposé» (kap. »Fredrikshamn», stycke 21), antingen den strukna eller en ändrad version. Den 5 mars bokför Topelius strykningen »Häraf ser man att den blinda lydnaden, ehuru den säkraste, icke alltid är den bästa.» Meningen finns inte i bokupplagan – möjligen stod den efter episoden med länsman Guzeus som delade ut spannmålen till bönderna i stället för att bränna den (kap. »Fredrikshamn», stycke 18).
Skillnaderna mellan följetongen och bokupplagan blir belysta i inledningen, i avsnittet »Från romantiserad berättelse till historisk skildring». Strykningar i följetongen, tillägg i bokupplagan och andra ändringar på ordnivå finns i variantförteckningen på s. 383–406 i den tryckta utgåvan. En fullständig redovisning av varianterna finns i den digitala utgåvan.
År 1880 utkom Hertiginnan af Finland i Vinterqvällar, då grundligt omarbetad av författaren. (Denna version utkommer senare i utgåvan ZTS.)
Med undantag för förordet och den historiska delen utkom Hertiginnan af Finland i finsk översättning av Tuomo Luhtonen 1874 med titeln Suomen Herttuatar. Romanimainen kertomus vv. 1741–43 sodan ajalta. Senare översättningar till finska och översättningar till andra språk är baserade på Topelius bearbetning av Hertiginnan af Finland för Vinterqvällar (1881) eller den av Valfrid Vasenius förkortade versionen för Samlade skrifter – Vasenius har inte tagit med Topelius förord för upplagan 1881.
I punktkommentarerna ges hänvisningar till Topelius källor och ålderdomliga ord förklaras. Om historiska händelser och historiska personer ges kortfattade upplysningar, där det är möjligt.
Personerna i den senare delen av verket ska uppfattas som fiktiva, även om Topelius källor gjorde det möjligt för honom att använda namn på historiska borgare, akademiska lärare, präster och andra myndighetspersoner. Att familjen kallas Mercken i följetongen beror på att Topelius första källa har denna oriktiga form. Kvinnorna i verket är bara staffagefigurer till Eva Merthen och ska genom kontrastverkan få henne att framstå som ännu mer vacker, intelligent, slagfärdig, tilldragande, snabb, djärv, modig, bildad, älskvärd, dansant och småningom också rådigare, klokare och värdigare. De kvinnliga medlemmarna i den historiska familjen Merthen har bidragit med sina namn. Waapuri har Topelius hittat i formen Valborg i ett rättegångsreferat och sedan förfinskat. De andra (Mina Seyton och de äldre: Forselia, Hassel, Calonia) bär släktnamn som förekom i Åbo på 1700-talet eller kunde ha gjort det. – I förra avdelningen av Hertiginnan af Finland, d.v.s. den historiska delen, kursiveras namn när de förekommer första gången. Detta återges i utgåvan.
Några verk återkommer ofta i kommentaren: Sverige, under Ulrica Eleonora och Fredric I, eller ifrån 1718 till 1751. Efter den, af framledne Hans Exellens, Riks-Rådet Herr Grefve Gustaf Bonde författade handskrift med ett Tillägg om fredsunderhandlingarna i Åbo 1741–1742, af R. R. Gr. H. Cedercreutz, Stockholm 1821; Fredrik Cygnæus, Stycken ur en Teckning af Finska Kriget åren 1741 och 1742 med den vidtberömda Philosophiska Facultetens vid Kejserl. Alexanders-Universitetet i Finland tillåtelse till offentelig granskning framställde, Helsingfors 1843; Erik Gustaf Geijer, Teckning av Sveriges tillstånd och av de förnämsta handlande personer under tiden från konung Karl XII:s död till konung Gustav III:s anträde av regeringen, Samlade skrifter, Sjätte delen, Stockholm: Norstedts 1927 [orig.uppl. 1838 i Svenska Akademiens handlingar]; Mémoires historiques, politiques et militaires sur la Russie, Contenant le principales Révolutions de cet Empire, & les Guerres des Russes contre les Turcs & les Tartares; avec un Supplément qui donne une idée du Militaire, de la Marine, du Commerce, & c. de ce vaste Empire. Par Le Général de Manstein, Nouvelle Edition, augmentée de Plans & de Cartes; avec la vie de l’Auteur, Tome II, Lyon: Jean-Marie Bruyset M.DCC.LXXII [1772] och [Tiburtius Tiburtius], Historia om Finska Kriget åren 1741 och 1742, Stockholm 1817. Till dem hänvisas med korttitlar: Bonde, Sverige under Ulrica Eleonora 1821, Cygnæus, Stycken ur en Teckning 1843, Geijer, Teckning av Sveriges tillstånd 1927, Manstein, Mémoires historiques II och Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817.
Slutanmärkning angående novellen Hertiginnan af Finland (HT 15/6 1850)
Den med oss nära lierade författaren till den längsta novell, som någonsin tröttat en finsk tidningsläsares tålamod, har anhållit om plats för följande rader. När jag talat i fem månader, säger han, skall den gunstige läsaren, och framförallt den sköna läsarinnan, icke vägra att låna mig ett benäget öra i fem minuter.
Ja, novellen har blifvit för lång för en liten tidning. Ett af de tu: intresserar man sig för berättelsen, så förtretas, uttröttas och utledsnas man af så lång väntan med en half eller en hel veckas uppehåll, berättelsens trådar hållas ej tillsamman i minnet, man läser idel bitar och ingenting helt. Är man åter likgiltig för ämnet, då läser man en eller annan bit, när så faller sig, och det öfriga är som om det icke funnes. Följetongen och den ständiga afklippningen inleda ochså författaren i frestelsen att för hvarje gång gifva något pikant, som kunde uppehålla läsarens mattade intresse; menniskan är svag: det hela kan lätt blifva hvad konstmakarne sätta öfverst på sina affischer: Fünf und zwanzig physikalische Kunststücke.
Huru det må vara, vågar jag likväl tro, att det icke är »hertiginnan», som är för lång, utan tidningen, som är för kort. Hvilket ämne för en skildring, mångfaldt rikare och mångfaldt längre än min! Jag ville ha unnat detta ämne åt Walter Scott: han skulle deraf ha gjort ett odödligt mästerverk i tre eller fyra band. Mångskrifvare, såsom Dumas, skulle deraf ha gjort ett arbete i tolf volumer. Skada på det stora ämnet, att det fallit på en så liten hand.
Jag tillstår, att när jag fick den första uppränningen dertill i några få rader af Lencqvist uti hans beskrifning om Åbo slott, häpnade jag vid den storartade anblicken af tvenne så ädla och sköna personligheter, som Keith och hans hertiginna, af ödet sammanförda midt under kanondundret af ett genom sin omätliga vanära förfärligt krig och midt uti en af passioner våldsamt gäsande tid. Med skygg hand samlade jag de spridda dragen, som under loppet af ett sekel fallit i en nästan fullkomlig glömska, och ju mer jag lyckades samla, desto större och upphöjdare syntes mig anblicken af den vida berömde fältherren, som från höjden af sin ära och sin aristokratiska ställning böjer sig ned till en ringa flicka, som, icke mindre stor än han, försakar allt, ända till det högsta, ända till rykte och heder, för att tillhöra den utmärkta man hon älskade. Materialerne, i början sparsama, blefvo efter hand rikare. Välvilligt gifna meddelanden af åldrige landsmän, för hvilka jag här onämnda aflägger min varmaste tacksägelse och hvilka för ett halft sekel tillbaka hört denna på sin tid ryktbara händelse berättas af samtida, satte mig i tillfälle att indraga en mängd verkliga detaljer i diktens väfnad. Slutligen lyckades jag genom en lika utmärkt välvilja erhålla tvenne sällsynta biografier af Keith, hvilka båda med synbart intresse och aktning omnämna hans sköna väninna och sålunda gifva historiens bekräftelse uppå traditionens erinringar.
Dessa efterhand tillkomna upplysningar hafva emellertid låtit mig inse, att både detaljer och plan i vissa delar icke motsvarat verkligheten. Så har jag, att börja med, förledd af en oriktig uppgift hos Lencqvist, felskrifvit sjelfva hufvudpersonens namn. Namnet Mercken skrefs icke så; magistratens i Åbo protokoller för 1743 omnämna politieborgmästaren och assessoren Carl Merthen, hvilken afled samma år; protokollerna för 1759 jungfru Catharina Märthen; för 1762 enkan Christina Märthen och för 1765 jungfru Anna Märthen. Der synes tillochmed, som hade namnet ursprungligen skrifvits med accent på e, Merthén, ehuru den sedermera bortfallit. Keiths tyska biografer tillägga ett s och skrifva Merthens, hvilket skrifsätt troligen antogs efter Evas bosättning i Tyskland och, som redan nämndes, ännu i dag återfinnes i ryska arméns officersrullor, utan att jag vågar bestämdt försäkra det för öfrigt ganska troliga, att personer med detta namn (nu Kurländare) äro direkta afkomlingar af Keith och vår hertiginna. För konseqvensens skull har jag till slutet bibehållit det första skrifsättet, men kommer att i andra upplagan ändra det till Merthen, utan accent. Borgmästarens förnamn uppgafs i början oriktigt som Erik, hvilket sedan rättades. Äfven bör nämnas, att Evas syster icke hette Helena, utan Catharina, och var yngre än hon. Hennes broder Jonathan tillhör hel och hållen dikten; åtminstone har jag ingenstädes funnit honom omtalad. Verkliga äro, bland andra, namnen Wechter, Heldt, Lütke, m. fl. som i berättelsen förekomma.
Vigtigare äro de anmärkningar, som kunna göras mot berättelsens plan, jemförd med verkligheten. Uppfostrad af ärbara föräldrar och i en tid med stränga, ja alltför stränga begrepp om sedlighet, måste en så högsint personlighet, som Eva Merthen – jag vill redan kalla henne så – icke utan inre strid och under mäktigt inverkande förhållanden hafva prisgifvit sitt rykte åt en hel samtids oblida omdömen. Man kunde tro, att lättsinne och praktlystnad förledt henne till det första afsteget, hvilket hon sedan genom sitt ädla och barmhertiga handlingssätt sökt bringa i förgätenhet. Och jag medger, att de traditioner jag har af ännu lefvande personer i Åbo gifva grundad anledning till denna tro. Men en sådan uppfattning, ensidigt fasthållen, ger ingen sannt motiverad utveckling af en så ädel karakter, som hennes af otaliga intyg afskildras, och berättelsens tendens af sedemålning skulle derigenom totalt förfelats. Jag har derföre sökt förena denna åsigt med en annan mera psykologiskt sann, i det jag från början låtit hexans spådomar utså i hennes själ drömmen om en lysande framtid, hvarefter sedan hennes tids pedanteri och skoningslösa förkastelsedom, äfven öfver det oskyldiga, steg för steg aflägsnat henne från hennes naturliga ställning och med våld inkastat henne i ett förhållande, hvilket man har rätt att anse som vanärande, och mot hvilket hennes sedliga känsla länge med bäfvan kämpade. Fördomar och trots, grymt förtal och moraliskt nödtvång, se der de motiver jag trott mig böra söka, för att framställa händelsen i dess rätta dager, och jag har dervid lemnat dikten friare spelrum, än jag annars skulle hafva tillåtit mig. Slutet försonar allt, och jag hade blott önskat att kunna detaljera det, likasom det öfriga. Det var för mig en stor frestelse att skildra Eva Merthen äfven i den sednare lysande perioden af hennes lif vid Keiths sida, der man helt nära hörde sjuåriga krigets åskor rulla. Men jag har trott mig böra försaka nöjet af denna skildring, för att icke förlänga en berättelse, hvilken törhända mången läsare redan funnit alltför lång.
Krigshistorien, ehuru nödvändig för att komplettera berättelsen och sjelf af den kompletteras, bildar en alltför oformlig episod, sådan den här har framställts. Både denna och andra anledningar hafva låtit det synas mig önskvärdt att kunna gifva läsaren vår berättelse som bok.
Jag tar mig derföre friheten avertera dem som möjligen intressera sig derför, att »Hertiginnan af Finland», omarbetad och med krigshistorien skild för sig, utkommer till midsommar i en volym om 13 à 14 ark.
Och härmed slutar jag, betygande den benägna läsarinnan och läsaren min synnerliga erkänsla för gunstigt tålamod. Skulle icke hertiginnan alltför omildt bedömas, torde väl hända, att vi framdeles ännu engång träffas på finsk botten, under försöket att mana i ljuset framfarna dagars ädla skuggor, redan till hälften bortskymda af seklernas natt.
Bibliografi
Recensioner i Bore 24/11 1850; Elmgren, Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning nr 12 1850; Morgonbladet 16/12 1850. Ekelund, »Topelius och hans samtid» 1969, s. 194; Estlander, »Topelius som historiker. Studier och reflexioner» 1918, s. 127 ff. och 147; Hatavara, Historia ja poetiikka Fredrika Runebergin ja Zacharias Topeliuksen historiallisissa romaaneissa 2007, passim; Klinge, Idyll och hot 2002, passim; Klinge, Suomalainen ja eurooppalainen menneisyys 2010, passim; Lagerlöf, Zachris Topelius 1920, s. 312; Lappalainen, »Zacharias Topeliuksen Hertiginnan af Finland -romaanin variantit ja niiden suomennokset» 2007, s. 89 f.; Lehtonen, »Brasaftnar i vindskammaren» 1997, s. 90 (på finska: »Takkailtoja vinttikamarissa» 2002, s. 125); Lehtonen, »Topeliuksen romaanit ja novellit» 2002, passim; Nyberg, Zachris Topelius 1949, s. 241 f.; Schoolfield, »National Romanticism – A Golden Age?» 1998, s. 337; Vasenius, »Ur ett lif i sång och saga» 1888, s. 13; Vasenius V, passim; Vest, Zachris Topelius 1905, s. 186 f.; Warburg, Illustrerad svensk litteraturhistoria IV:I 1915, s. 470; Wrede, »Zachris Topelius – barnatro och fosterland» 1999, s. 324 f.
Punktkommentarer
stycke – textställe – kommentar
2 general en chef (fra., pro géneral) (över)befälhavaren.
2 jakt snabbseglande, vanligen enmastat fartyg.
2 vakante obesatta (tjänster).
2 sotdöde som dött i sjukdom.
3 Kapten Brandt [...] undkommo. Georg Johan Brandt, Kymmenegårds infanteribataljon, stupade i september 1742 (Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 51: »Den 18 Dec. begrofs Capitain Brandt vid Kymene gårds Batallion, som commenderade det Svenska partiet, hvilket den 21 Sept. sistledne blef slagit af Ryssen vid Willajocki»).
3 parti här: rekognosering, räder.
3 ströftåg rekognoseringar, räder. Jfr ovan: parti.
3 satisfaktion gottgörelse, upprättelse.
3 »främmande ministerium» Med ministerium avses regering, här främst Ernst Johann von Biron, kejsarinnan Annas tyske minister och gunstling som hade störtats 1740.
4 Elisabeth på sina fäders thron Elisabeth var Peter den stores dotter.
5 den fångne kapten Didron Herman Frans Carl Didron (1688–1759), kapten vid Dalregementet.
5 afsigtlig tidsutdrägt förhalande.
7 lik dödsengeln i Sanheribs läger 2 Krönikeboken 32:21: »Och Herren sände en Ängel som förgjorde alla de wäldige i hären.» Sanherib var syrisk kung.
7 rotar och leder underavdelningar av truppförband och grupper.
7 mäster-fältskären Rubeners Rubener har inte påträffats i källorna.
7 bröstfeber lungsjukdom med feber.
7 stygn styng, här: lunginflammation.
7 vattusot sjuklig ansamling av vätska i kroppen, ödem.
7 barberaregesäller Barberare var verksamma också som fältskärer.
7 apotheker här: apotekare.
8 På Wiborgssidan [...] möglade på kroppen. Avsnittet återger Tiburtius, Historia om Finska kriget 1817, s. 33 f. och 37 f., bortsett från kommentaren om osalig skrämsel.
8 Otto Reinhold Wrangel O. R. Wrangel af Sausis (1681–1745).
8 förstaden här: området invid men utanför befästningen.
8 öka tullens profit [...] intressent Tiburtius uppger att »en viss befälhafvare var både intressent och fullmäktig» i Tull-societeten och att ingen kan »neka, att man hade en oändelig begäran att ruinera gardet» – jfr not 20 (Historia om Finska Kriget 1817, s. 34).
8 saltsjön havet.
8 knallar här: hårda skeppsskorpor.
8 Snikne kommissarier förknappade det knappa. Topelius återkommer upprepade gånger till att de anställda inom intendenturen skodde sig på olika sätt, se »Häradshöfdingen», kap. »Huruledes Häradshöfdingen blef Häradshöfding», stycke 12 ff. och 23.
8 Slutligen såg man [...] tjenstbart skick. Uppgifterna enligt Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 56, 61, 54 och 59.
8 alnar en svensk aln motsvarar 59,3 cm.
8 majoren Pfeiffs Per Gustaf Pfeiff (1690–1783), major vid Livgardet.
9 det båtade ringa det hjälpte föga.
10 dåfva dova, olycksbådande.
10 utlänningarnes stora inflytande i Ryssland pågick sedan Peter den stores tid och omkring 1740 personifierat av Biron, jfr »främmande ministerium» ovan.
10 Så hände sig [...] ordningen återställd. Återgivet efter Manstein, Mémoires historiques II, s. 232 ff.
10 generalmajoren Liewen Georg Reinhold Liewen (1696–1763).
10 preobraschenska och semenoffska gardesregementerna regementena bar namn efter byn Preobrazjenskoje nära Moskva resp. staden Semenov i guvernementet Niznij-Novgorod.
10 nedsattes tillsattes.
10 Siberien parallellform till Sibirien, efter fra. Sibérie.
10 fingo knut bestraffades med knutpiska.
11 Finnarne åter [...] i Wiborg. Efter Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 62.
11 den tappre partigångaren Stefan Löving [...] ofredens tid partigängaren hör till en strövkår eller gerilla. Löfving (1689–1777) hade befordrats till kapten för sina tidigare insatser.
11 träsksidan sjösidan.
11 exsisterade existerade; denna förekommande stavning används konsekvent i verket.
11 arresterades borgaren Castens i Fredrikshamn enligt Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 58. Castens var köpman och levde 1689–1757.
12 fullmäktige här: delegation, förhandlare.
12 qvinnor och barn [...] det möjligas gräns återgivet i stort sett ordagrant efter Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 65 f.
13 tåga i file tåga i marschkolonn, d.v.s. på en lång rad, efter fra. file, led.
13 avantgarde(fra.) förtrupp.
13–15 Krigsråd hölls [...] sista man». Återgivet efter krigskonseljens protokoll, 1/3 1742. Kursiverna på s. 31 är övertagna från krigskonseljens tryckta protokoll som var satt med frakturstil, med främmande ord satta i antikva. Detta återges med kursiv i antikvasatt text. Kursiverna på s. 32 är Topelius markering (i följetongen är textstället spärrat).
13 öfverste Lagercrantz översten för Älvsborgs regemente Carl Otto Lagercrantz (1683–1746), aktiv hattpolitiker.
14 adorera tillbe.
14 abandonera överge.
14 ett illa flanquerat retrenchement en dåligt skyddad förskansning.
14 polygoner månghörningar i befästningsverk.
14 amusera fienden här: avleda fiendens uppmärksamhet.
14 arretera hejda.
14 oförgripliga (!) uppriktiga; kursiveringen och markeringen (!) fäster uppmärksamheten vid ordvalet, det snarlika förgripliga betyder kränkande.
15 16 chefer af närvarande 18 Protokollet uppger att tolv av fjorton var närvarande.
15 öfverste Wrede Fabian Wrede af Elimä (1694–1768), generalkrigskommissarie.
15 generalmajor Bousquet Jean Louis Bousquet (1664–1747), fransk militär i svensk tjänst.
16 stycken kanoner.
17 afbidan af en praktikablare årstid väntan på en ändamålsenligare årstid.
17 lik kejsar Valentinianus, med sin venstra hand afhuggit sin högra Den västromerska kejsaren Valentinianus III (419–455), som dödade den dugliga fältherren Flavius Aëtius 454.
18 man begynte blygas [...] bland bönderna Efter Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 69 f. resp. 74.
18 det syntes dock Guzeus för argt det tyckte dock Guzeus gick för långt.
19 Undertiden [...] stillestånd Enligt beslut i krigskonseljen 1/3 1742.
19–20 Undertiden [...] på marscherna. Lagercrantz deputation, trupprörelserna, den hårdhänta rekvisitionen och behandlingen av hästarna tas upp av Bonde, Sverige, under Ulrica Eleonora 1821, s. 158 ff.
19 obefogade fredsunderhandlaren Lagercrantz hade av Lewenhaupt fått i uppdrag att förhandla om vapenstillestånd, inte om fred.
20 ruinerade fördärvade.
20 Mörskom socken i nordöstra Nyland.
21 kejsarinnan Elisabeths ryktbara manifest [...] eld och svärd.» Texten till manifestet återgavs i sin helhet först av W. G. Lagus i Anteckningar rörande 1741 och 1743 årens Finska krig, jemte Henr. Magn. von Buddenbrocks äreräddning (1853), så Topelius var också här först med sitt utförliga och korrekta referat.
21 dependerande beroende.
21 konservation bevarande.
21 inklination här: intresse, vilja.
21 benägenhet här: bevågenhet, gunst.
22 Finland, eröfradt [...] af ett främmande folk Områden i det som senare kallades Finland inlemmades under 1100- och 1200-talet stegvis i ett Sverige som var under bildning. Topelius har kraftigt bidragit till den missvisande uppfattningen om en svensk erövring av Finland.
23 Anjalaförbundet sammansvärjning med adliga officerare i huvudsak från Finland men också från Sverige, riktad mot Gustav III under kriget 1788.
24 determinera bestämma.
24 behöfver intet af sina pretentioner efterskänka behöver ingenting avstå av sina anspråk.
24 öfversten Marks von Würtemberg [...] dess tillstånd Översten för Jämtlands dragoner Gotthard Vilhelm Marcks von Würtemberg (1688–1778) hade varit överstelöjtnant vid Karelska dragonregementet 1726–1739.
24 affektera både otidighet och sidvördnad här: uppvisa både oförskämdhet och respektlöshet, förakt.
24 Teschen Jakob Johan Tesche (1697–1768), handelsman och rådman i Fredrikshamn.
24 botten af bålen botten av bålskålen, d.v.s. efter att ha druckit en hel del.
24 Carl Peter Ulrik af Holstein Hertigen av Holstein-Gottorp (1728–1762) var Karl XII:s systersonson.
24 skickade en deputation [...] Carl XIII:s skål Jfr kap. »Krigets utbrott», stycke 10, där det om Lewenhaupt före kriget sägs att han »af sina smickrare kallades Carl XIII».
25 der måste rökas Röken ansågs desinficerande och bidrog till att minska stanken.
27 pallisader pålverk, palissad.
27 förhuggning nedhuggna träd som hinder för fientlig anryckning.
28 Dessa 2 000 [...] deremot. Enligt krigskonseljens protokoll 16 och 18/6 1742.
28 öfverste Fröbergs Erik Fröberg (1682–1751), överste för Nylands infanteriregemente. Avskedades 1743 för att han inte hade försvarat passet vid Mendolax.
29 Tavastehus och [...] återtåg Tiburtius beskriver incidenterna: Historia om Finska Kriget 1817, s. 81 ff.; Topelius har mildrat uttrycken.
29 generalqvartermästaren Nordencreutz major Filip Nordencreutz (1682–1742); Tiburtius uppger att han misshandlades brutalt och liket skändades.
29 sprang hoppade.
29 sprängde galopperade.
29 fru Björnram troligen Charlotta Dorothea Faber, hustru till Anders Björnram, kapten vid Kymmenegårds bataljon (Anrep).
29 major Krabbe
29 major Delvik troligen majoren vid Tavastehus läns infanteriregemente Hans Henrik von Dellwig.
29 S. d. samma dag.
29 öfverste Palmstruch [...] den dagen överstelöjtnanten vid Tavastehus läns infanteriregemente Georg Reinhold Palmstruch (1686–1757), efter Tiburtius, s. 84 och 86 f.
29 poltronerifeghet.
30 hjobspost jobspost, stavning med hj förekom en stor del av 1800-talet.
30 öfverstlöjtnant Aminoff Henrik Johan Aminoff (1680–1758), överstelöjtnant vid Bousquetska regementet (garnisonen i Fredrikshamn).
30 behjertade modiga, tappra.
30 Förbryllad här: konfunderad, förvirrad.
30 Hur stor var ej [...] musköter. Ordagrant översatt efter Manstein, Mémoires historiques II, s. 243 f.
30 retranchementet förskansningen.
32 träsk här: insjö (provinsiellt).
32 Grafvarna vallgravarna.
32 spanska ryttare stormhinder mot kavalleri, bestående av kryss av spetsade stockar hopfästa i mitten av en vågrät stock.
32 raveliner framskjutande fästningsverk utanför huvudvallen.
32 Midt i staden [...] skott-tafla. Delvis ordagrant efter Tiburtius, Historia om Finska kriget 1817, s. 35.
32 tyghus arsenal, d.v.s. förvaringsställe för vapen och ammunition.
32 träd trä; träd förekom allmänt som ämnesord på 1800-talet.
33 sekundera här: bistå, understödja.
34 meriterar förtjänar; satt med antikva i krigskonseljens protokoll, därför kursiverat.
34 defenderas försvaras; kursiven: se ovan.
34 exponera blottställa, utsätta (för fara).
34 sauvera rädda, skydda (efter fra. sauver); kursiven: se ovan.
35 löjtnant Holm vid artilleriet Holm har inte gått att identifiera, incidenten efter Tiburtius, Historia om Finska kriget 1817, s. 89.
36 spoliera förstöra.
36 Vid pass [...] smattrande. Efter Tiburtius, Historia om Finska kriget 1817, s. 90.
36 de trodde [...] en af sina fanor Återgivet efter Manstein, Mémoires historiques II, s. 246 f.
36 centner En centner är 100 skålpund, ca 42,5 kg.
37 Bland andra byten [...] framåt Efter Tiburtius, som återger ett samtal med general Lövendals svenskfödda präst efter kapitulationen i Helsingfors (Historia om Finska kriget 1817, s. 134); Lövendal var dansk i rysk tjänst.
37 injustice (fra.) orättvisa.
37 förslager skriftliga redogörelser över truppstyrkor och -sammansättningar.
38–39 Vidpass [...] utan kommando! Texten avviker från den föregående, som huvudsakligen är ett referat sammanvävt av källmaterialet. Detta avsnitt är däremot i stort sett identiskt med det i följetongen (se variantvisningen). Mari Hatavara (Historia ja poetiikka 2007, s. 76) lyfter fram det senare stycket som belysande för växlingen mellan berättare (första meningen) och fri indirekt återgivning av – i detta fall – »den finska soldatens» tankar och känslor, tills berättaren återkommer, från »då» på rad 27.
38 Högfors (fi. Korkeakoski) fors i Kymmene socken.
Fotnot Tiburtius [...] kosack!» Tiburtius, Historia om Finska Kriget 1817, s. 84 f., kursiveringen är Topelius.
Fotnot tilltal här: åtal.
Fotnot Öfverste Ridderschantz Antingen Ebbe Ulfeld (1686–1767) eller Wolmar Christoffer (1692–1759).
Fotnot Otto Reinh. Wrangels Översten för livgardet Otto Reinhold Wrangel (1681–1745).
4. Fredrikshamn.
1 Slaget vid Willmanstrand var ett okufligt ödes första vink om utgången af 1741 års krig; man gaf icke akt derpå, man sade till sig sjelf: ett slag är förloradt, men icke äran. Enda och sorgliga tröst – den var dock mer än man kunde säga om de följande olyckorna19)Det är den enda strid under hela detta krig, der Svenskarne visat mod, säger Manstein..
|36|2 Samma olyckliga 23 Augusti, när Wrangel blef slagen, gick
general en chefspråk: franska
grefve Lewenhaupt till segels med en
jakt
från Stockholm till Finland och ankom den 3 September till Qvarnby. Samtidigt ankommo nu alla dagar nya trupper, så att armén vid Oktober månads slut bestod af 15 000konsekvensändrat/normaliserat man friskt utvaldt manskap, utan att räkna 2 000konsekvensändrat/normaliserat sjuka och sårade samt 3 000konsekvensändrat/normaliserat
vakante
, dels
sotdöde
, dels fångne, dels stupade vid Willmanstrand. Dessa trupper förlades dels i Fredrikshamn, dels i nejden deromkring och ganska långt åtskilda, emedan lägren vid Qvarnby och Martila förtärt den mesta tillgången af både proviant och foder, så att förråderna i Fredrikshamn voro från början otillräckliga.
3 På hösten uträttades ingenting vidare af vigt.
Kapten Brandt gick med 280 man på
parti
till Wilajoki, men öfverrumplades af Ryssarne, så att blott få man undkommo.
Små
ströftåg
, några tagna fångar, några brända byar, det var allt, och så gick man å ömse sidor i vinterqvarter. Men Lewenhaupt företog den 18 November i regn och rusk ett ströftåg öfver ryska gränsen|28| med 6 450konsekvensändrat/normaliserat man och några fältkanoner. Uppgifna ändamålet var indrifvandet af furage på fiendens område;original: område: det verkliga, utspridandet af ett tryckt och från Stockholm medfördt manifest, hvari det heter att svenska armén i ingen annan afsigt ryckt i fält, än att förskaffa Sveriges krona
satisfaktion
för de oförrätter densamma lidit af det i Ryssland rådande
»främmande ministerium»
,konsekvensändrat/normaliserat hvilket jemväl i långlig tid förtryckt och plågat Ryssarne sjelfve; hvarföre svenska armén nu ville medverka till deras befrielse|37| och förskaffa dem fritt val af laglig och rättmätig öfverhet, i hvilken Sverige kunde hafva »en förtrolig granne». Skolande kongl. majestät nedlägga sina vapen, såsnart detta ändamål vore vunnet, och emellertid tillförsäkra alla ryske undersåter, som ville härtill medverka, ett nådigt skydd.
4 Direkte för kriget hade detta tåg intet annat resultat, än att nära hälften af de 6 000konsekvensändrat/normaliserat, efter 14 dagars köld, regn och strapatser, återvände för att befolka lasaretterna. Men strax derpå, eller natten efter den 24 November, skedde i Petersburg den snabba och blodlösa revolution, som upphöjde storfurstinnan
Elisabeth på sina fäders thron
. Hade ock storfurstinnan derförinnan sökt i Sverige ett stöd för sitt parti, så kan man dock antaga, att svenska arméns demonstration föga, om något, medverkat till denna i Ryssland populära omhvälfning. Men Lewenhaupt smickrade sig med en motsatt tanke och insöfdes derigenom i en säkerhet, som blef hans förderf.
5 I sjelfva verket skickade den nya kejsarinnan
den fångne kapten Didron
med försäkran om sina vänskapliga tänkesätt samt förslag om en vapenhvila till den 1 Mars. Lewenhauptoriginal: Levenhaupt fordrade som underpant Wiborgs och Kexholms utrymmande; hvarpå icke genast afslag följde. Regeringens ordres att genast (d. v. s. till julen) med hela sin styrka rycka mot Wiborg och Petersburg, ansåg Lewenhaupt,original: Levenhaupt, törhända med skäl, omöjliga att efterkomma, och månader förgingo med kurirer och underhandlingar utan resultat: med öfverdrifna fordringar å ena och
afsigtlig tidsutdrägt
å andra sidan.
|38|6 Emellertid hade, samma 24 Nov., drottning Ulrika Eleonora aflidit i Stockholm. Sällsama slump: Peter den stores dotter uppsteg på thronen i samma ögonblick, som Carl XII:s syster derifrån nedsteg. Förebud nog till hvad som komma skulle.
7 Knappt hade krigsoperationerna afstadnat, innan en ny och vida fruktansvärdare fiende,
lik dödsengeln i Sanheribs läger
, nedslog hela
rotar och leder
. En smittosam sjukdom härjade bland flottans matroser och utbredde sig derifrån till armén. Hvari denna förskräckliga farsot bestått, är ännu outredt. Får man tro
mäster-fältskären Rubeners
uppgift, så var det ingen bestämd sjukdom, utan ett sammanhopande af alla möjliga, såsom
bröstfeber
,|29|
stygn
,
vattusot
, inflammationer, dysenteri m. m. Men mäster-fältskärens utsago är icke mycket att lita på: både arméns och flottans största olycka var bristen på kunnige läkare, ty denna vetenskap stod ännu i Sverige ytterst lågt, så att tyska
barberaregesäller
och de uslaste qvacksalvare, med dem värdiga
apotheker
, voro de enda man hade att tillgå. Sannolikt var sjukdomen från början dysenteri, ådragen under sommarhettan genom förkylningar och dåligt dricksvatten, men som sedan urartade och förvärrades genom salt och osund föda, usla qvarter och en sträng årstid. Lägg härtill den moraliska nedstämningen i följd af krigets olyckliga början, drottningens död, stillaståendet, oenigheten och harmen i många sinnen. En seger hade varit det bästa medikament, men de doktorer, som bordt tillreda detta, voro äfven i sin genre – barberaregesäller.
|39|8 Den skönaste trupp i svenska armén var lifgardet. Nymunderad, frisk och 1 500konsekvensändrat/normaliserat man stark hade den för kriget bestämda kommenderingen embarkerat i Stockholm till Helsingfors och derifrån marscherat till Fredrikshamn.
På Wiborgssidan om denna stad var högländ sandmark, ganska tjenlig till läger, men gardets öfverste
Otto Reinhold Wrangel
ville både hafva närmare till
förstaden
, för officerarnes och manskapets rekreation, samt skydda sitt garde för öfverrumpling20)Tiburtius påstår att han med flit ville ruinera gardet och att man aldrig såg honom så nöjd, som då regementet var i sitt allrauslaste skick. Häri talar enskild harm, men visar dock hvad man trodde.; – osaliga skrämsel, som då redan bragte ofärd åstad! Derföre – och törhända för att
öka tullens profit, hvari Wrangel var intressent
– placerades gardet utmed den sanka stranden af
saltsjön
, der luften var osund och stanken odräglig af illa nedgräfda båtsmän, som redan begynte hoptals dö uppå flottan. Än en fot, än en arm syntes här sticka upp ur mullen. Oktober kom med snöslask och regn; soldaterne måste gräfva sig gropar i jorden, för att der kampera, men dessa voro så fuktiga, att kläderna möglade på kroppen.
Provianten var derunder ganska knapp, så att regementerna i flera månader måste lefva med
knallar
, ärter och dålig ströming, utan bränvin – ja kokad råg!
Snikne kommissarier förknappade det knappa.
Nu begynte sjukdomarna – våldsama dödande febrar, som på illa försedda lasaretter ingen bot funno. Det var ett elände utan gräns; hoptals och hastigt dogo soldaterne, som väl icke förut va|40|rit bortklemade med ett vekligt lif.
Slutligen såg man jordkulorna begagnas till grafvar. Kymmenegårds bataljon tillredde för de sina en graf, som var 100
alnar
lång, 6 alnar bred och 4 alnar djup. Nakna ditkastades liken, icke|30| sällan rifna af hundar, hvilka smugit sig in i de dörrlösa uthus, der de döda hopsparades, tills man af dem fick en tillräcklig mängd. Soldaterne knotade högt öfver
majoren Pfeiffs
ordres, att icke visa de döda den ringaste militäriska hedersbevisning. Regementerna sammansmulto förfärligt; de flesta till en tredjedel och mindre. Den 18 Jan. 1742 räknade gardet af sina förra 1 500konsekvensändrat/normaliserat man blott 700 tjenstbara; d. 9 Febr. hade dessa 700 minskats till 400; slutligen i Maj voro föga mer än 200 i tjenstbart skick.![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
9 Detta dödens skräckvälde verkade högst ofördelaktigt på den vidskeplige soldaten, som begynte anse sig sjelf och alla tillspillogifna.original: tillspillogifna Allt fruktansvärdare härjade farsoterna, och
det båtade ringa
att samma sjukdomar förödde ryska armén i Wiborg. I detta elände dog d. 4 Sept. flottans högste och mycket saknade chef, amiral Rayalinoriginal: Raijalin, och hans manskap hade så glesnat, att 1 000konsekvensändrat/normaliserat man landtrupper måste reqvireras till flottans försvar. Dessa tusen voro lika många offer kastade i dödens gap; ty der sjövane matroser ej kunde uthärda, der bortdogo hoptals de vid skeppskost och stinkande underdäck ovane landsoldaterne.
10 I båda arméerna gingo dessutom
dåfva
rykten om förräderi. Med en infödd kejsarinna på thronen, begynte reaktionen mot
utlänningarnes stora inflytande i Ryssland
.
Så hände sig i lägret vid Wiborg, att
generalmajoren|41| Liewen
mottog i sitt tält tvenne parlamentärer från svenska armén. Några gardessoldater blefvo detta varse, och strax spridde sig det rykte, att Liewen stod i hemlig komplott med fienden. Tre till fyrahundrade soldater af
preobraschenska och semenoffska gardesregementerna
sammanrotade sig under ropet att man borde skaffa ur vägen alla utländska förrädare, grepo Liewen och Svenskarne, samt misshandlade dem. General Keiths energi kufvade detta myteri. I spetsen för de öfriga trogna trupperna kringrände han de upproriske och arresterade hufvudmännen; en kommission
nedsattes
, en underofficer mistade högra handen och skickades till
Siberien
, de öfrige anstiftarne
fingo knut
, och dermed var ordningen återställd.![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
11
Finnarne åter utforo i de gräsligaste förbannelser mot Buddenbrock, hvilken de kallade »Kurvilan Herra», efter den by, hvarest han vistades under korrespondansen med sin broder, kommendanten i Wiborg.
En omständighet gaf fart åt dessa misstankar. I slutet af November infann sig
den tappre partigångaren Stefan Löving, känd och berömd genom många djerfva kupper redan under stora ofredens tid
och som noga kände alla lägenheter i och omkring Wiborg. Samme Löving erbjöd sig att, derest general en chefspråk: franska ville bevilja honom 2 000konsekvensändrat/normaliserat man frivillige, under dåvarande starka yrväder nattetid bestiga Wiborgs vallar på
träsksidan
och utan blodspillan|31| lefverera fästningen i Svenskarnes händer. Detta djerfva förslag, som med Lövings raskhet och lokalkännedom hade all utsigt till framgång, afböjdes af Lewenhaupt på Buddenbrocks inrådan, under förklaring att general en chefspråk: franska aldrig kunde försvara’t, om han lemnade så mycket|42| folk i en partigångares händer, »isynnerhet om företaget misslyckades».konsekvensändrat/normaliserat – Svårt är att säga, om ej denna vägran dock var klok. Ty det synes afgjordt, att hemliga förbindelser
exsisterade
mellan de båda arméerna. Den 1 Febr.
arresterades borgaren Castens i Fredrikshamn
för korrespondans med fienden; det är också nämndt, att Keiths bästa spioner voro borgare i Wiborg.
12 Vänta faran, ana nederlaget, fly båda och ändock af båda öfverrumplas, sådan var Lewenhaupts olyckliga taktik. Och Ryssarne under modiga och kloka chefer läto ej heller vänta på sig. D. 25 Febr. uppsades stilleståndet, emedan hennes ryska majestät förgäfves väntat
fullmäktige
från Sverige, för att underhandla om fred. Lewenhaupt föll som från skyarna, han som denna gång så visst hade väntat fred! Nu kom det ena ryktet efter det andra att Ryssarne voro i antågande med öfver 50 000konsekvensändrat/normaliserat man. Strax affärdades ordres till de vidt kringspridda regementerna att i största hast förfoga sig till Fredrikshamn. Allt kom i rörelse;
qvinnor och barn tillsades att flytta ur staden; kanoner uppfördes på vallarna. Ingen tänkte uppå att snön var så djup som längsta karlen lång, och att Ryssarne dock ej voro mer än menniskor. Att under sådana förhållanden anfalla en fästning, huru dålig och fegt försvarad den än var, gick öfver det möjligas gräns
.
13 Men nu kom den annars så kloke Löving med rapport, att han sett Ryssarne
tåga i file
genom Wiborg och att deras
avantgardespråk: franska
den 1 Mars skulle stå i Wilajoki. Nu blef förvirringen utan gräns.
Krigsråd hölls och plu|43|raliteten förenade sig i
öfverste Lagercrantz
21)Denne Lagercrantz, en af Lewenhaupts hätskaste personliga fiender, misstänktes icke utan skäl för stämplingar och missnöjes utsående inom armén. Sedermera ställd under åtal för sitt här citerade votumspråk: latin, blef han dock af kommissionen frikänd. votumspråk: latin, hvilket för sin utomordentliga feghet förtjenar att komma till efterverlden och var af följande lydelse.
14 Efter att hafva förklarat, det han aldrig befunnit sig i så svåra omständigheter och att man måste
adorera
Guds hand och dermed vara nöjd, »finner öfversten bäst att med det allraförsta
abandonera
ett illa flanquerat retrenchement
, hvars 6
polygoner
fordra åtminstone 6 000konsekvensändrat/normaliserat mans besättning».konsekvensändrat/normaliserat Man bör söka att »
amusera fienden
» och tvinga honom till att »
arretera
sina operationer, till att dermed draga riket ur en total undergång», samt oför|32|dröjligen begära förhållningsordres af kongl. majestät och rådet22)General Lewenhaupt hade full makt att göra, låta och underhandla, men denna svaghetens utväg att, med budskickningar på 100 mils väg, under flera veckors tidsutdrägt, när hvar timma var dyrbar, vilja hvälfva all skuld ifrån sig, praktiserades ena gången efter den andra. Regeringens misstroende, röjdt i den nu ankomna befallningen, att hålla krigskonseljer, »derest någon särdeles entreprisespråk: franska skulle företagas», förlamade mycket Lewenhaupts myndighet som högste chef och tillintetgjorde alldeles hans anseende.. Skulle fienden »mot förmodan» ej bevilja ett stillestånd,23)Hvad rimliga skäl hade fienden dertill? vore det öfverstens »
oförgripligaoriginal: oförgripliga (!)
tanka, att innan aftonen alla de en mil häromkring liggande byar uppbrännas, örlogsskeppen antändas, galerflottan|44| med alla här liggande transportskepp sänkes, det grofva artilleriet spränges, fältartilleriet förespännes, de härvarande trupper marschera och landet ända till Anjala bro brännes och ödelägges, staden antändes och hvad här är ruineres».konsekvensändrat/normaliserat
15 Med detta nesliga och vildsinta yttrande förenade sig
16 chefer af närvarande 18
, och bland dem Hrr Lewenhaupt och Buddenbrock. Endast
öfverste Wrede
och den tappre veteranen
generalmajor Bousquet
, kommendant i Fredrikshamns fästning, förklarade frimodigt, att armén lika litet kunde vinna på att retirera, som på att qvarblifva, hvarföre man väl borde proponera fienden fred; men derest han det refuserade, »är bäst att vi slåss här inom murarna och som redlige män försvara oss till sista man».konsekvensändrat/normaliserat![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
16 »Den 2 Mars», säger Tiburtius, »glömmer jag väl aldrig så länge jag lefver. Ty ehuru ännu icke något visst spordes om Ryssarne, så gick dock galenskapen till sin högsta grad, så att enhvar gick sin väg och frågade hvarken efter generaler eller ordres. En magasinsskrifvare, som med bränvin velat stärka sitt nedslagna sinne, lät i fylleri hvar och en som kom taga hvad han ville, hvaraf ryktet utkom att magasinet gafs till spillo, och det plundrades verkligen. Alla
stycken
kring fästningen voro vända uppåt vädret, och talades att styckena skulle sprängas och fästningen öfvergifvas. Mest alla invånare flyktade ur staden, och dock visste ingen visst om fienden var i anmarsch eller ej.»
17 Det löjliga uti hela denna förfärliga villervalla var att den saknade all verklig grund. Ryska armén låg i|45| god ro vid Wiborg och hade endast dragit åt sig förstärkningar, under
afbidan af en praktikablare årstid
. Löving rättade genast sitt fel genom att upplysa detta. Men då han dervid nog frimodigt yttrade sig öfver befälets usla anstalter och ringa kunskap om fiendens företag, förgrymmades Lewenhaupt, lät arrestera den käcke mannen och skickade honom fången till Tavastehus. I viss mening kunde man|33| säga att Lewenhaupt härigenom,
lik kejsar Valentinianus, med sin venstra hand afhuggit sin högra
. Ty i hela armén fanns ingen man, som så kände hvarje stig, hvarje buske, som Löving, och som, rätt använd, hade kunnat göra kommenderande generalen så vigtiga tjenster. Såg Lewenhaupt före denna händelse skumt, så kan man säga att han efter den blef slagen med en fullkomlig blindhet.
18 Sedan man i fyra eller fem dagar förgäfves väntat Ryssarne till Fredrikshamn, begynte man fatta mod, och hvad som var mer,
man begynte blygas. Tusen berättelser kommo nu i svang om alla de dårskaper man begått under den paniska förskräckelsen. Så blef det bekant att major Pfeiff under värsta skrämseln utbett sig att blifva kommenderad efter trosshästarna, men den tappre majoren, som visat sig så barsk mot de döda, hade så stor respekt för de lefvande, att han lät det bära af i en sträcka ända till Orimattila, hvarest han ändtligen stadnade och lät efterhöra huru det stod till i Fredrikshamn. I Mendolaks hade man den 1 Mars, vid ryktet om fiendens ankomst, så brådt att uppbränna ett magasin, att uppbördsskrifvarens alla saker dervid blefvo lågornas rof. Vid samma tid hade länsman Guzeus varit utskickad att|46| bränna kronomagasinet i Wederlaks med all dess spanmål;
det syntes dock Guzeus för argt
; han lät magasinet stå och utdelade spanmålen bland bönderna
.
19![lemma start](assets/images/ms_arrow_right.svg)
Undertiden hade öfverste Lagercrantz blifvit skickad till Petersburg och derifrån till Moskva med proposition om stillestånd
, hvartill han på eget bevåg fogade fredsanbud; båda delarna utan allt resultat. Modlös och uppskrämd återkom han den 20 Mars till Fredrikshamn med nya berättelser om fiendens antåg. Lewenhaupt lät arrestera den
obefogade fredsunderhandlaren
och skickade honom till Stockholm, der han dock snart frigafs. Knotet mot general en chefspråk: franska blef vid denna händelse högljudt, ty Lagercrantz hade många vänner vid armén.
20 Åter fingo de aflägsnare regementerna uppbrottsordres; förra gången hade de fått kontraordres, när skrämseln var förbi; denna gång fingo de marschera till 2 à 3 mil nära fästningen. Utslitna och trötta kommo de fram; isynnerhet voro allmogens med våld borttagna hästar vidt och bredt omkring
ruinerade
af transporterna. I Tavastland och Savolaks fanns knappt en enda häst i behåll för bondens plog. Många och svåra excesser föreföllo i qvarteren och på marscherna.
I rättegången mot Didron förekommer, att hans kock låtit spänna gästgifvaren i
Mörskom
för lasset; en beskyllning, hvilken ej synes hafva blifvit på ett tillfredsställande sätt vederlagd.
21 Midt i den stora och allmänna förbittring, som i landet väcktes af denna|34| krigets nöd och öfvervåld, kom
kejsarinnan Elisabeths ryktbara manifest af den 18 Mars 1742. Hennes Majestät talar här om det orättrådiga och af Gud med nederlag straffade krig, som svenska kronan|47| begynt emot Ryssland; om sitt eget fredälskande sinnelag; om de olyckor månge oskyldige, och i synnerhet Finlands inbyggare, måste lida för några ilvillige personers samvetslösa företag. Fördenskull och emedan Hennes Majestät icke har för afsigt att göra eröfringar, ej heller af Sverige åstundar det ringaste, annat än god vänskap, vill H. M. härom underrätta Finlands inbyggare samt tillförsäkra dem fullkomligt skydd till person och egendom, så framt de visa allvar att med Ryssland lefva i god sämja och svenska armén i intet afseende understöda. Och då H. M. icke åstundar en fots bredd främmande land sig att tillegna, vill H. M., – »såframt Furstendömet Finland sinnadt vore, sig utur Sveriges välde och jurisdiktion att befria och lösgöra», »såsom ett fritt och af ingendera delen
dependerande
land, under deras egen, sig emellan etablerande regeringsform», samt med alla privilegier och immuniteter efter egen åstundan – så vill H. M. Finnarne vid denna deras nya inrättning på allt sätt bistå och dem till beskydd gifva så många trupper de sjelfva önska. Härigenom kan Finland, under egen författning och regeringsform, framdeles utgöra en barriere mellan de ryska och svenska gränserne, hvarföre ock svenska kronan, som härigenom blefve betagen den fruktan och oro granskapet med Ryssland medfört, »efter billigheten och så framt densamma till framdeles
konservation
af en fast vänskap med Ryssland en rätt allvarlig
inklination
hafver, denna proposition ej ogilla kan. Skulle dock, mot förmodan, H. M:s goda
benägenhet
af Furstendömet Finland icke antagas, utan inbyggarne af otidig egensinnighet sig mot H. M:s trupper fiendtligt bruka|48| låta, så finner sig H. M. mot sin vilja nödsakad att låta förhärja detta landet med eld och svärd.»![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
22 Nu tänke man sig ett land som
Finland, eröfradt – visserligen för lång tid sedan, men dock eröfradt – af ett främmande folk
, väl i mycket befryndadt, men äfven i mycket skildt: i språk, seder, lynne; – ett land, som ett halft årtusende igenom lidit och blödt som Sveriges förmur, och som ännu för en oberäknelig framtid icke hade annan utsigt, än att fortfarande lida och blöda, så ofta lystnad eller afund komme de båda makterna att sammanstöta; ett land, som derföre aldrig var säkert, att icke de skördar, som grodde i dag, skulle i morgon nedtrampas af krigshärarna, och som ständigt byggde nya hyddor ur askan af de förstörda, utan att veta om vän eller fiende der skulle gästa, innan solen gick ned. Till detta land säger en mäktig furstinna: blif fritt, blif sjelfständigt, upphör att vara en tummelplats|35| för främmande intressen och blif för alla tider ett fredens land, vid hvars gränser den främmande krigaren drager sitt svärd endast till skydd mot främmande inbrotts våld! Men landet tillsluter sina öron för den mäktigas maning och säger till sig sjelft: tvunget har jag ingått fostbrödralag, fritt vill jag hålla det. Det förbund jag i sekler beseglat med mitt blod vill jag icke för egen fördel bryta. Må jag fortfarande lida, om min lott är sådan: den finska troheten, ärfd af fäder, skall utan fläck blifva kommande slägtens arf.
23 Den vederläggning Kongl. Majestät lät utgå d. 27 April samma år behöfdes icke. Det enda märkliga resultatet af kejsarinnan Elisabeths manifest var fröet till ett fåtaligt parti bland adeln och tjenstemännen, hvars|49| planer mer än 40 år sednare förlorade sig i det politiska trassel, som är kändt under namn af
Anjalaförbundet
.
24 Eländet och dödligheten tilltogo i Fredrikshamn. Hvar 14:de dag måste garnisonen ombytas för sjuklighet. Men Lewenhaupt, som gjorde allt för att hindra privat korrespondans från armén, rapporterade i underdånighet gång efter gång: såsnart rekryterne och flottan ankomma på våren, kan kongl. majestät sina vilkor sjelf
determinera
och
behöfver intet af sina pretentioner efterskänka
. Konungen, som hade all anledning att tvifla på dessa försäkringar, skickade
öfversten Marks von Würtemberg i slutet af April till armén, för att göra sig noga underrättad om dess tillstånd
, hvilket då befanns vara rätt bedröfligt. Denna beskickning på sidan om general en chefspråk: franskakonsekvensändrat/normaliserat skadade än mera Lewenhaupts anseende inom befälet. Officerarne begynte att
affektera både otidighet och sidvördnad
i generalens närvaro. En afton drucko de på stadskällaren hos
Teschen
; i
botten af bålen
funno de en thronföljare, hvarom då var mycket tal, nemligen
Carl Peter Ulrik af Holstein
; hvarpå de ordentligen
skickade en deputation till general en chefspråk: franska och läto helsa att de nu drucko Carl XIII:s skål
.
25 Ändtligen kom våren och man begynte åter andas. Väl var det ännu ganska sjukligt och luften så förpestad på stadens gator, att
der måste rökas
, och vid alla vägar dessutom begynte de under vintern i drifvorna löst nedgräfda döda att smitta hela nejdens luft. Men det var ändå vår – en frisk vind från hafvet rensade tidtals den förpestade athmosferen; böljan slog åter mot stranden,|50| proviantskeppen ankommo med sina förråder, nya rekryter i mängd tillströmmade från alla håll. Så stort var tilloppet, att Lewenhaupt vid slutet af Maj åter hade en här af 15 000konsekvensändrat/normaliserat man friskt och väl försedt folk under sitt befäl.
26 Gick man nu framåt? Nej, man väntade, oupphörligt väntade – under ett anfallskrig!
|36|27 En och en half mil österom Fredrikshamn ligger ett slätt lågländt fält, betäckt af höjder, som åt Wiborgska sidan äro ganska branta, men åt Fredrikshamn nog långsluttande, så att från den sidan artilleri utan stor svårighet kan uppföras. Öster om denna slätt rinner en liten sank bäck, öfver hvilken landsvägen den tiden gick på en smal och med
pallisader
befästad bro, och öster om denna bro var åter en
förhuggning
gjord af fälld skog, öfver hvilken en militärtrupp endast med största möda och tidspillan kunde passera. Norr om samma slätt hade man en vidlyftig sträcka af sanka kärr, som för än större säkerhet nu voro uppdämda och oöfverstigeliga, och i söder utbredde sig Finska vikens stora blanka vattenyta.
28 Detta var det ryktbara Mendolaks pass,konsekvensändrat/normaliserat hvilket naturen gjort vida starkare än Fredrikshamns fästning, så att det väl knappt kunnat forceras med 10 000konsekvensändrat/normaliserat mans förlust, om det modigt försvarats af 2 000.konsekvensändrat/normaliserat
Dessa 2 000konsekvensändrat/normaliserat man ditskickades ock verkligen under
öfverste Fröbergs
befäl, med ordres att der afbida fiendens attack och mota den, såframt icke en alltför öfverlägsen styrka med kanoner ryckte an deremot.![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
29 Nu, i början på Juni 1742, begynte det åter blifva hett i nejden af Fredrikshamn. Hela nejden genomsvär|51|mades af kosacker, som med pilens hastighet visade sig och åter försvunno.
Tavastehus och Savolaks regementen samt Kymmenegårds bataljon stodo i läger vid Husula och voro så litet på sin vakt, att de d. 16 Juni skickade sitt mesta manskap utan gevär till Fredrikshamn efter proviant. Om aftonen kommo kosackerne till Qvarnby, nedgjorde utan åtskilnad alla, som kommo i deras väg, och bland dem
generalqvartermästaren Nordencreutz
. Vid denna villan
sprang
en bonde i Qvarnkärret och kom så med knapp nöd öfver till Husula. Här blef en förfärlig uppståndelse, ty lägret stod i full ordning med tält, fanor och gevär, men – manskapet var borta! Klockan 2 om natten
sprängde
kosackerne genom byn; på dem som qvarblefvo i husen gick ingen nöd, men en
fru Björnram
, som ville springa öfver byagatan, blef tvärt genomstungen. Lägret hade varit förloradt, om icke
major Krabbe
med 30 man hade fattat posto vid bäcken och gifvit salva på salva, tills
major Delvik
med fältvakten gjorde min af att taga fienden i ryggen och så förmådde honom till återtåg
24)
Tiburtius, som i brådskan flydde till Högfors, fann dervarande läger i stor bestörtning. Man sade att Fredrikshamn var omringadt och att Ryssarne voro öfverallt. När T. försäkrade officerarne att det blott varit en svärm kosacker, som redan blifvit fördrifna, utropade öfverstlöjtnanten baron Mörner: »bed Gud att ni aldrig får se någon kosack!»
. Så begyntes åter den hufvudlösa förskräckelsen. Den 21 Juni berättades att dammen, som uppdämde kärren|37| vid Mendolaks, var hemligen genomstucken.
S. d.
klockan 10 om aftonen kom
öfverste Palmstruch – densamme som vid Husula affären hållit|52| sig gömd bakom en tallbacke, – och förklarade mycket ifrigt att Ryssarne inom en half timma skulle kasta posteringen vid Mendolaks öfverända samt att armén genast borde retirera. Så oerhördt
poltroneri
väckte både löje och medömkan; armén förblef stilla, och ingen fiende visade sig den dagen
.
30 Men snart kom en oväntad
hjobspost
från Mendolaks. Sjelfva midsommarnatten utskickades från Fröbergs postering
öfverstlöjtnant Aminoff
med 300 dragoner på rekognoscering. Denne
behjertade
officer avancerade genom fiendens alla förtrupper, ända under hans högqvarter, och återkom, efter en liflig skärmytsling och 20 mans förlust, med säkra underrättelser om fiendens ställning. Nu tyckte sig den gamle och försagde öfverste Fröberg lukta krut; tusende faror spökade i hans inbillning: förhuggningen,original: förförhuggningen, torr af sommarvärmen, kunde brännas, kärret genomvadas, han kunde blifva kringgången.
Förbryllad
af dessa föreställningar, glömde öfverste Fröberg soldatens första pligt att lyda ordres, helst när dessa ordres, hvad annars sällan hände under detta olyckliga krig, lydde på strid. Midsommardagen om aftonen drog han sig i all tysthet undan till Fredrikshamn, lemnande så nesligt den starkaste position, utan svärdslag, i fiendens våld25)Fröberg blef sedermera ställd under
tilltal
för detta högst förderfliga steg. Han åberopade mundtliga ordres af Lewenhaupt, och sällsamt nog hade han ej det ringaste blifvit af chefen antastad för sitt fega återtåg. General Lewenhauptsoriginal: Levenhaupts biograf (i Handl. rör. Skandinav. historia, 2 del., sid.original: Sid. 219 ff.) uppgifver, att
Öfverste Ridderschantz
, som till generalen hyste gammalt agg, öfvertalt Fröberg till detta steg och att generalen i första förbittringen öfver Fröbergs återtåg velat låta skjuta på honom från fästningen. Dock finner man Fröberg sedan obehindradt votera i krigskonseljerna – naturligtvis för reträtt. Han dömdes af riksens ständers kommission att mista tjensten.. Först aderton timmar derefter anryckte|53| ryska armén.
Hur stor var ej fiendens öfverraskning, när han fann passet öfvergifvet! Utan att möta det ringaste motstånd, behöfde han dock flera timmar för att rödja sig väg genom förhuggningen. Ju mera man undersökte denna position, säger Manstein, desto mera förvånades man att finna den öfvergifven. Den befanns utomordentligt stark, och alla voro derom ense, att 7 000konsekvensändrat/normaliserat man med 20 kanoner der hade kunnat mota, ja hejda hela ryska armén. En god del af ryska infanteriet skulle der ha gått till spillo. Man skickade för ro skull några grenadierer att bestiga
retranchementet
i fronten; dessa behöfde mer än en timma för att klättra upp. Man föreställe sig hvad det hade varit, om de der emottagits af en väl underhållen eld från kanoner och musköter.![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
|38|31 Nu gällde det Fredrikshamn på fullt allvar. Man hade väntat så länge, nu kom det man väntat, – och dock förlorades nu all besinning.
32 Fredrikshamns fästning har på ena sidan saltsjön, på den andra Bamböle
träsk
, och mellanrummet var 1742original: 1743 befästadt med vallar af torf, dock icke bättre, än att flera famnar deraf nedrasade under långvarigt regn.
Grafvarna
voro mest torra, utan
spanska ryttare
; fästningens portar af plankor, utan
raveliner
. Dessa skrala fäst|54|ningsverk, som dock voro så stort tilltagna, att de för sitt fullständiga försvar behöft 10 000konsekvensändrat/normaliserat man, hade kostat riket 23 tunnor guld, och general Lewenhauptoriginal: Levenhaupt hade i åtta månaders tid uttröttat manskapet med deras iståndsättande.
Midt i staden stod ett stort
tyghus
af
träd
med ett dubbelt förgylldt F på gafveln, som blänkte på en half mils afstånd, så att en fiende naturligtvis skulle välja detta till sin första skott-tafla.![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
33 Dessa olägenheter blefvo dock till stor del uppvägda af naturförmåner. För insjöns skull kunde fästningen blott med svårighet kringrännas; kommunikationen med hafvet var fri, och i ryggen, i lägret vid Summa, stod svenska armén, som hvarje ögonblick kunde
sekundera
garnisonen. Terrängen var dertill på Wiborgska sidan ganska oländig, och när man dessutom visste, att fästningen var väl försedd med kanoner, ammunition och alla förråder, tvekade Marskalken Lascy om han borde våga ett anfall. Slutligen beslöt han sig dock dertill; men svenska armén gick honom i förväg med samma utomordentliga artighet, som nyss förut vid Mendolaks.
34 Den 18 Juni hölls krigsråd med 16 närvarande chefer och beslöts, ehuru med svag och vacklande pluralitet, att försvara staden. Midsommardagen, när nyheten kom om Fröbergs oväntade reträtt, beslöts i nytt krigsråd med 6 chefer, att öfvergifva Fredrikshamn, som »intet
meriterar
att
defenderas
och derigenom
exponera
hela Finland»konsekvensändrat/normaliserat26)Öfverste
Otto Reinh. Wrangels
uttryck. Det förtjenar anmärkas, att hela taktiken under detta besynnerliga anfallskrig gick ut uppå att »conservera» och »intet exponera»,konsekvensändrat/normaliserat hvarigenom hände, att intet conserverades, men allt exponerades. Lewenhauptsoriginal: Levenhaupts nämnde biograf – som man tror, hans egen son – hvars uppgifter ej synas särdeles pålitliga, anmärker, att generalen vid detta tillfälle velat lemna befälet i Buddenbrocks händer, alldenstund han, Lewenhaupt, numera vore bunden af krigskonseljerna. Cheferne hade då med många böner förmått honom att afstå från denna föresats.. Denna gång var det Buddenbrock, som en|55|sam röstade för motvärn, likasom sedan flera gånger under reträtten. Gjorde han det blott för att
sauvera
sin ära, efter han, som voterade sist, dock såg att en afgjord pluralitet var för den motsatta åsigten?
35 Dagarna efter midsommar uppstod då och då något larm, i det små hopar af ströfvande kosacker visade sig utanför fästningen. En
löjtnant Holm|39| vid artilleriet
affyrade på dem en kanon, hvaraf en störtade af hästen; Holm blef då straxt arresterad, emedan han skjutit utan ordres.
36 Nu lemnades generalmajor Bousquet med 500 Finnar i fästningen, för att rädda hvad räddas kunde och
spoliera
det öfriga. Högt knotande förnummo Finnarne det värf man ålagt dem. Förgäfves begärde den tappre veteranen förstärkning: han ville försvara stad och fästning i det yttersta. Lewenhaupts förra ordres upprepades, och den 28 Junioriginal: Juli kl. 10 om aftonen, innan Ryssarne ännu hade gjort min af att angripa, blefvo staden och magasinerna af de borttågande trupperna itända, medan lägret vid Summa bröts neder och hela svenska armén satte sig i marsch.
Vid pass kl. 11 sprungo krutkällrarna i luften, den ena efter den andra, under förfärliga knallar. Strax|56| derpå såg man staden samt tyghuset stå i ljusan låga. Kanonerna på vallarna sprängdes, bomber och granater kreverade i tyghuset, så att det var ett grufligt smattrande.
Ryssarne stormade till; de ansågo en så stor feghet omöjlig,
de trodde att man endast ville afbränna förstäderna. Snart funno de sitt misstag. De sökte nu berga och släcka; det lyckades dem, sedan tre fjerdedelar af staden voro lagda i aska. Man fann der som byte 10 grofva bronzkanoner samt 120 jernkanoner af olika kaliber, till en del nedsänkta, men utan svårighet återuppfiskade, ett icke antändt magasin med 400
centner
krut och annan ammunition. Flera sjuka, som ej kunnat följa de aftågande, tillfångatogos. Så stor var brådskan vid detta återtåg, på hvilket man syntes hafva förberedt sig i nio månader, att Österbottens regemente der hade qvarglömt en af sina fanor
.
37
Bland andra byten i Fredrikshamn, funnos i det af elden skonade posthuset en mängd till Sverige adresserade bref från officerare i armén och flottan. Man förmodar att Ryssarne här erhållit upplysningar af icke ringa vigt; bland annat nämnes ett bref af major Lagercrantz till hans fru i Stockholm af det ungefärliga innehåll: »vi lefva i en ömkelig tid och hafva usla generaler, dumma hufvuden, hvilka göra allt godt och käckt folk
injusticespråk: franska
, sätta pojkar till officerare och tänka icke uppå att försvara landet, utan när fienden kommer, hålla de aldrig stånd ända till Helsingfors, och der rymma de till sjöss öfver till Sverige»27)Tiburtius, sid. 134.. Detta bref, påstår man, hade be|57|stämt Lascy att rycka framåt
. Det var icke det enda dokument, som upplyste marskalken om Svenskarnes ställning. I alla de sedan öfvergifna lägren funno Ryssarne hela buntar med
förslager
rörande svenska armén och detaljer om dess styrka.
|40|38
Vidpass en mil ifrån staden gjorde de finska trupperna halt, för att ett ögonblick rasta efter sina ansträngningar. Det var en sval juninatt; skymningens lätta flor hade vid midnatt bredt sig öfver den grönskande nejden. I skogen qvittrade talltrasten; på afstånd hördes det enformiga mäktiga brusandet af fallet vid
Högfors
. Men ingen gaf akt på naturens stilla frid, ingen andades med vällust de svala vällukter, dem nattvinden förde från ängarnas blommor rundt omkring. Alla blickar voro riktade tillbaka mot den öfvergifna staden, der man under höst, vinter och vår kamperat under mycket elände, det är sannt, men med det ständiga hoppet, att allt dock till slut skulle få en ärofull utgång. Nu var detta hopp på det grymmaste besviket. Der såg man i öster himmelen färgas röd som blod af det brinnande Fredrikshamn; – stundom skakades jorden af en knall, som öfverröstade vattenfallets brus och kom nattens alla sångfoglar att tystna. Det var ett krutmagasin, som exploderade, och af hvilket man såg det hvita blänkande skenet nära en minut innan man kände marken under sina fötter skälfva af knallen. Man hade för sina ögon ett förskräckande uppträde, hvars hemskhet ökades af tanken på fäderneslandets fara: var det icke Finland, som störtade samman i de glödande ruinerna af Fredrikshamn?
|58|39 Denna tanke uppfyllde den finska soldaten med en namnlös förbittring och sorg. Han, som utgått från bondens pörten, der stora ofredens fasor lefde friska uppå de gamlas läppar, han hade icke gått med glädje till detta krig; han visste för väl hvad landet led, och han trodde icke godt om det svenska befälet, som engång förut retirerat och oupphörligt retirerat. Men nu när kriget brutit löst, nu ville han slåss på fullt allvar, – slåss innan han öfvergaf sin fädernehydda i fiendens våld – och när han nu, efter långa månader af väntan och otålighet, fick ordres att spoliera, retirera, icke exponera, då brast hans annars oböjliga tålamod, och han utfor i förbannelser mot Lewenhaupt, Buddenbrock och allt hvad befäl hette. Fanorna, dem man skändat, hade förlorat för honom sin helgd; gick han med, så gick han tvungen och högt knotande, men han gick icke alltid; ej sällan hände att man såg honom bortkasta geväret och i alla kamraternas åsyn desertera till skogs. När då befälet kommenderade desse att förfölja desertören, gjorde de det motvilligt och för syns skull: när hela armén springer efter ordres, sade de, så må väl soldaten, som har hus och hem i fiendehand, få engång springa utan kommando!![kommentar](assets/images/asterisk.svg)