Lästext Porthan. – De Socrate;språk: latin – det är ett klassiskt ämne. Jag ser ni goda mönster ej försmått, Och om vi några barbarismer lemne, Så är latinet öfverhufvud godt. 5Expositionen redig, thesis prydlig Och conclusionen, suo modospråk: latin, tydlig. In summaspråk: latin, unge man, ni säger rätt, Att vishet är de höge gudars gåfva; Lägg endast till, att hon ej köps så lätt 10Och allraminst beskärs oss, när vi sofva. Men hvad är det ni skrifvit här till sist? Att ”Socrates står öfver mensklig brist”, Att ”verldshistorien ligger vid hans fötter”, Att ”lifvet skjuter sina hjerterötter 15I tänkarns panna” ... Bah, stryk ut det der! Det der är fraser, och hvad gör det här? Vid dessa ord en purpursky bestänkte Studentens kind, der, full af ungdomsmod, Han för den vidtberömde lärarn stod. 20Hans barm slog högt, hans öga blygt sig tänkte, Han sade (på latin, som seden var): – Præclare virspråk: latin, det var på er jag tänkte! – På mig? – Jag tänkte – var studentens svar, 25I det allt högre på hans kind steg glöden – Jag tänkte på hvad ni för Finland är, Hur ni oss lifvets djupa vishet lär, Hur ni har tolkat våra dunkla öden, Hur detta folkets ande först i er 30Har vaknat upp, för att ej somna mer, Och följer er i ljusets kamp till döden ... Han tystnade. Hans öga glänste vått, Hans stämma svek i känslans öfvermått, Han velat böja knä, som för monarker. 35Då tog den store mästarn lugn hans hand Och visade vid öppna fönstrets rand Oktobersolens sken på strand och parker. – Se, – sade han – hur solen glimmar glad På äppleträden med de gula blad 40Och gyllne frukter! ... Yngling, när ni prisar Den gamles ära, mins, att nästa vår Bär i sin barm de frön, som hösten sår, Och nästa sommar deras kraft bevisar! Jag är det trädet med de gula bladen, 45Och gångna sekler blommat ut i mig; Men ni är våren, som står näst i raden; I er skall fröets halt bevisa sig. Välan, så bär den frukt jag ej kan bära, Och mins, att detta är den gamles ära! 50Den unge mannen stod mot fönstret böjd Och sökte ord, men kunde finna inga; Han kände sig på engång stor och ringa, Och mästarn återtog, med blicken höjd: – I våra dagar vexer hastigheten 55Af slägtets framsteg med qvadratens mått. Jag är ett faktum, ni är möjligheten: Välan, förmå hvad icke jag förmått! Ni är en ung, en namnlös, okänd man, Omätligt rik, för det ni hoppas kan, 60Men faller ni i dag, skall ingen veta I morgon hvar man edra spår skall leta På jordens yta. Blott en moders tår Kanhända droppar på er unga bår. Nåväl, – byt edra sköna tjugu år 65Mot mina sexti! Tag mitt namn, mitt rykte, Min långa möda, som så rik ni tyckte, Min blick i häfden och min nötta staf, Som stöder mig på vägen till min graf! Gif mig i stället edra krafters knoppning, 70Er ungdomsvår, er strålande förhoppning, Och ro mig i er båt på tidens elf Till nya seklers obekanta stränder, Der detta folk, hur än dess lott sig vänder, Skall återfinna på min graf sig sjelf! 75.,. Ni svarar ej? Ni vill då icke byta? När byter morgongryningen sin lott Med qvällens sol, som redan har förgått, När hennes sken förgyller Auras yta? ... Stryk ut er fras om Socrates, min vän, 80Och böj ej knä för dödlige, som brista! Böj knä för Honom, Lifvet, Sanningen, Som tändt i menskors bröst sin gudagnista Och som – hur högt ni än beundrar den – Dock var det första och förblir det sista! Z. T.
Kommentar Kommentar Dikten återges efter Österbottniska avdelningens publikation Joukahainen 1873. En omarbetning av dikten intogs i Ljung 1889, se kommentaren i Nya blad och Ljung, ZTS II 2019. Se också inledningen, »De akademiska tillfällighetsdikterna» och »Porthan som nationalheros». Punktkommentarerstycke – textställe – kommentar1 De Socrate; (lat.) Om Socrates.6 suo modo (lat.) på sitt sätt.7 In summa (lat.) Kort sagt.22 Præclare vir (lat.) Ädle, namnkunnige herre (i tilltal).
Porthan.
–
De Socrate;språk: latin
– det är ett klassiskt ämne.
Jag ser ni goda mönster ej försmått,
Och om vi några barbarismer lemne,
Så är latinet öfverhufvud godt.
5Expositionen redig, thesis prydlig
Och conclusionen,
suo modospråk: latin
, tydlig.
Att vishet är de höge gudars gåfva;
Lägg endast till, att hon ej köps så lätt
10Och allraminst beskärs oss, när vi sofva.
Men hvad är det ni skrifvit här till sist?
Att ”Socrates står öfver mensklig brist”,
Att ”verldshistorien ligger vid hans fötter”,
Att ”lifvet skjuter sina hjerterötter
15I tänkarns panna” ... Bah, stryk ut det der!
Det der är fraser, och hvad gör det här?
Vid dessa ord en purpursky bestänkte
Studentens kind, der, full af ungdomsmod,
Han för den vidtberömde lärarn stod.
20Hans barm slog högt, hans öga blygt sig tänkte,
Han sade (på latin, som seden var):
–
Præclare virspråk: latin
, det var på er jag tänkte!
– På mig?
– Jag tänkte – var studentens svar,
25I det allt högre på hans kind steg glöden –
Jag tänkte på hvad ni för Finland är,
Hur ni oss lifvets djupa vishet lär,
Hur ni har tolkat våra dunkla öden,
Hur detta folkets ande först i er
30Har vaknat upp, för att ej somna mer,
Och följer er i ljusets kamp till döden ...
Han tystnade. Hans öga glänste vått,
Hans stämma svek i känslans öfvermått,
Han velat böja knä, som för monarker.
35Då tog den store mästarn lugn hans hand
Och visade vid öppna fönstrets rand
Oktobersolens sken på strand och parker.
– Se, – sade han – hur solen glimmar glad
På äppleträden med de gula blad
40Och gyllne frukter! ... Yngling, när ni prisar
Den gamles ära, mins, att nästa vår
Bär i sin barm de frön, som hösten sår,
Och nästa sommar deras kraft bevisar!
Jag är det trädet med de gula bladen,
45Och gångna sekler blommat ut i mig;
Men ni är våren, som står näst i raden;
I er skall fröets halt bevisa sig.
Välan, så bär den frukt jag ej kan bära,
Och mins, att detta är den gamles ära!
50Den unge mannen stod mot fönstret böjd
Och sökte ord, men kunde finna inga;
Han kände sig på engång stor och ringa,
Och mästarn återtog, med blicken höjd:
– I våra dagar vexer hastigheten
55Af slägtets framsteg med qvadratens mått.
Jag är ett faktum, ni är möjligheten:
Välan, förmå hvad icke jag förmått!
Ni är en ung, en namnlös, okänd man,
Omätligt rik, för det ni hoppas kan,
60Men faller ni i dag, skall ingen veta
I morgon hvar man edra spår skall leta
På jordens yta. Blott en moders tår
Kanhända droppar på er unga bår.
Nåväl, – byt edra sköna tjugu år
65Mot mina sexti! Tag mitt namn, mitt rykte,
Min långa möda, som så rik ni tyckte,
Min blick i häfden och min nötta staf,
Som stöder mig på vägen till min graf!
Gif mig i stället edra krafters knoppning,
70Er ungdomsvår, er strålande förhoppning,
Och ro mig i er båt på tidens elf
Till nya seklers obekanta stränder,
Der detta folk, hur än dess lott sig vänder,
Skall återfinna på min graf sig sjelf!
75.,. Ni svarar ej? Ni vill då icke byta?
När byter morgongryningen sin lott
Med qvällens sol, som redan har förgått,
När hennes sken förgyller Auras yta?
... Stryk ut er fras om Socrates, min vän,
80Och böj ej knä för dödlige, som brista!
Böj knä för Honom, Lifvet, Sanningen,
Som tändt i menskors bröst sin gudagnista
Och som – hur högt ni än beundrar den –
Dock var det första och förblir det sista!
Z. T.