Skaldebref till C. A. Wetterbergh
Kommentar
Kommentar
Tre ofullständiga och strukna rader är nedtecknade i ett manuskripthäfte (se Manuskript). Dikten trycktes i kalendern Svea 1880.
Den svenske författaren och läkaren Carl Anton Wetterbergh (1804–1889) var en av Topelius kolleger och själsfränder. De tillhörde samma generation och delade centrala värderingar och grundsatser. Båda såg barnlitteraturen som en angelägen uppgift – ämnet diskuteras i deras långa korrespondens. Wetterbergh utgav barntidningen Linnea 1862–1872 med Topelius tidning Eos (1854–1866) som förebild, och Topelius tillägnar första boken av Läsning för barn (1865) »Onkel Adam», Wetterbergs pseudonym.
Topelius hade velat uppvakta Wetterbergh med ett poem på hans 70-årsdag den 7 juni 1874, men därav blev inget. Drygt fyra år senare blev han klar med sin hyllning och sände den då till Wetterbergh och samtidigt till Albert Bonnier för publicering i Svea (ingendera ms bevarat). Han uppger till Bonnier att poemet är skrivet till Wetterberghs 75-årsdag – »till någon del som revanche för det förbiseende Sv. Akademin låtit komma sig till last genom att gång efter gång förbigå honom vid valet af ledamöter» (ZT–AB 20/10 1879; jfr vers 53–55; han fick däremot akademiens pris för litterära förtjänster 1869). Wetterbergh framstår i dikten som folkets och barnens skald. – Han dog den 31 januari 1889.
Versen är rimmad jambisk pentameter. – Topelius skrev också »Novemberqväll» (s. 290–293, kommentar s. 563) för Wetterbergh och en dikt till dennes guldbröllop 1887, publicerad i kalendern Svea 1890 (se Övrig lyrik.
Punktkommentarer
vers – textställe – kommentar
57 granadör utvald och tapper soldat.
61 efterskrädet det kvarlämnade avskrädet (textstället upptas i SAOB).
87 skråpuk anskrämliga förklädnad.
98–99 Fredrika Bremer, [...] Palmér? författarna Fredrika Bremer (1801–1865) och Erik Gustaf Geijer (1783–1847), biskopen och botanisten Carl August Agardh (1785–1859) samt författaren och boktryckaren Fredric Cederborg (1784–1835). Palmér oidentifierad.
112 attiskt salt kvickhet och elegans; ansågs utmärka antikens athenare.
120 yfverborna hyperboreisk, arktisk; ordet används i götisk poesi.
121 Afhugga tidens knutar med sitt svärd syftar på alexandershugget; Alexander den store ska ha löst den gordiska knuten genom ett svärdshugg.
146 fäll bajonett! d.v.s. till anfall.
167 Babelstorn fåfängt bygge; luftslott.
170 tråg mindre farkost.
172 helst åtminstone (finlandism).
Bibliografi
Topelius, Konstnärsbrev II 1960, s. 81 och Brev, ZTS XX, ZT–Albert Bonnier 20/10 1879, AB–ZT 28/10 1879; Vasenius VI, s. 307–308
Skaldebref till C. A. Wetterbergh,
Linköping.
Det var en juniqväll i nordens vår,
När aftonsolen björkarna förgyllde
Och Sverges gamle Onkel Adam fyllde
I tidens timglas fem och sjutti år.
5På bergets branter, rotad i sin klyfta,
Stod här en kärnfast, reslig gammal tall,
En mossklädd veteran på klippans vall;
I alla vindar pröfvad, sågs han lyfta
Gevär på axel än mot hafvets svall.
10Hans post var på den underbara gräns,
Som skiljer jordens rå från himmelens;
Han syntes liksom höra till dem båda,
|231|När höjdens dagrar färgade hans gren
Med aftonrodnans klara återsken,
15Men skuggorna alltmer begynte råda
Uti den tysta, djupa dalen ren.
Jag vet ej hur min tanke kom att hamna,
Vid denna anblick, fjerran härifrån,
Der böljor af ett sömnlöst haf med dån
20Det vackra Östergötlands kuster famna.
|93|Der mins jag ock en gammal, reslig stam,
Från lifvets höjd i tysta aftonväkten
Nedblickande på skogens yngre slägten
I dalarna der skuggan tågar fram.
25Der har han stått, så långt man mins tillbaka,
I snö och solsken, härjad mången gång,
När stormen kom att i hans grenar knaka,
Men alltid grön och full af fågelsång,
När vårens dag kom åter, ljus och lång,
30Att vintersnön ifrån hans krona skaka.
Den gamle jätten! Hur har icke han
Förstått att med sin svala skugga hägna
De unga träd, som vid sin fot han fann!
Hur har han icke, mer än någon ann’,
35Förstått att bygdens lätta fjärlar fägna
Och jollra med dem, som blott han det kan!
Men när han, bister vorden, kring sig strödde
En hagelskur af hvassa barr ibland
Mot skogens parasit och röfvarband,
40Man märkte knappt den varma källas rand,
Som, dold i kärlek, vid hans rötter flödde.
Hon var hans hjertekälla, skänkt från höjden;
Han sände henne ut i skogens sand
Att läka sorgerna, att lifva fröjden
45Och vattna skördar i hans fosterland.
Han var en demokrat, den gamle jätten;
Han hade vuxit upp ur landets märg,
Han var ett stycke jern ur svenska berg
Och välbekant för småfolk der på slätten.
|94|50Dem var han kär och som en vän förtrogen,
|232|De mente, när de tröskade i logen,
Att han var bästa virket der i skogen;
Men se, forstmästarne, som allt förstå,
De höllo råd och menade alltså:
55Till flaggstång är han alltför grof ändå!
Så säg mig ej, min stridskamrat i ledet,
Du gamle
granadör
för menskorätt,
– Du, som var smed och hamrade på städet,
När jag än skötte pusten rätt och slätt, –
60Så säg mig ej, att det der gamla trädet
Är blott en stubbe nu bland
efterskrädet![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
Af det förgångna, som sin tid har sett.
Mig synes det fast mer som känningsmärket
För vandrarn i en bugtig, villsam dal,
65När brydd han står och tveksam i sitt val,
Hvarthän hans väg skall leda fram till verket.
Det är den hvilopunkt, som målarn valt
På landskapstaflan för betraktarns öga,
Rik eller torftig, det betyder föga,
70Blott att till denna punkt hänför sig allt.
Ja väl. Vi båda skilda vägar vandra,
Som yrkesmän vi nötta stigar nött:
Du helat krämpor, jag har lexor skött,
Det ena torde väga upp det andra,
75Men uti ett ha vi hvarandra mött.
En penna lades i vår hand en dag,
Jag vet ej huru, af den store Anden,
|95|Som väljer halmstrån efter sitt behag
Att rita underliga streck i sanden.
80Du ritat menniskor och elfvor jag.
Dock anar jag, att nu, i denna stund,
När tidens tankar icke mera rida
På purpurmoln i drömmarnes förbund,
Men söka sig på verklighetens grund
85En knut att lösa och ett fält att strida,
Nu är den diktaren en tidens man,
Som griper tidens
skråpuk
modigt an,
|233|Som kläder af hans falska lugg och tänder,
Som vrider busens träsvärd ur hans händer,
90Som öppnar dörren för hans fångars bur
Och tvättar sminket af hans glatta panna,
Men reser upp mot det förvända, granna,
Förgängliga och sjelfviska en mur
Af flärdlöst allvar och af frisk natur.
95Nog har det gamla Sverge skådat fler
Armstarka kämpar för vår tids problemer,
Dem, som ha byggt, och dem, som rifvit ner.
Kan det väl glömma sin
Fredrika Bremer,
Sin Geijer, Agardh, Cederborg, Palmér?![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
100Men hvar, så länge diktens facklor flammat,
Har Sverge två, som så i skämt och gråt,
Så lefvande, så friskt, – så svenskt, förlåt! –
Förkroppsligat de typer tiden ammat?
Hvar har det två, som lika skarpt och sant,
105Omuteligt, okufligt, samvetsgrant
Ställt vid hvarandra skilda samhällslager,
|96|Ställt hvarje fördom i dess rätta dager
Och hvarje dårskap i dess rätta halt?
Än mer, det landet, som dock egde allt,
110Hvar har det två, som, hur än striden skorrat,
Dock aldrig dödat dem de genomborrat,
Men, ystert lekande med
attiskt salt
,
Med godhet väpnat offren af, som knorrat?
Se, sådan är du, gamle granadör!
115Det hjelper ej, att du parerar stöten:
Ditt arbete, din kamp dig sjelf tillhör,
Men ack, ditt hjerta råder du ej för,
Det laddar ständigt bomull i musköten.
O, när jag skådar hur i denna verld
120Så många
yfverborna
lögnprofeter
Och hetsa uselhet mot uselheter,
Då kännes det liksom en himmelsk dagg
Att möta en, som i sin samtids strider
125Med kärlek slöar bitterhetens tagg
|234|Och, glömsk af oförrätter, utan agg
Upprättar allt, som blöder och som lider!
Nu regnar höst, nu hvitnar vinterslagg
På löflös gren. Den morske veteranen
130Har hängt musköten på dess nötta knagg
Och nästan glömt den tid, när spänd var hanen.
Nu lyssnar han på hafvets fjerran dån
Med samma saktmod, som på verldens äflan:
|97|Den brusar i sin oro och sin täflan
135Förbi hans lugna boning långtifrån.
Hvad rör den honom? Har han icke mätt
Dess pulsslag mellan lustan och idolen
Och vägt dess mått och funnit det för lätt
Och funnit allt fåfängligt under solen?
140Hvad rör den honom? Har ej nog han sett?
Nej. Intet rön förmått att öfvermanna
Hans kärlek för det goda och det sanna,
För folkens ljus och mensklighetens rätt.
Det är hans ålders lust att från sitt läger
145I skuggan glädjas åt det ädlas seger
Och mana dess kohort:
fäll bajonett!![kommentar](assets/images/asterisk.svg)
Ibland, när aftonskuggan faller tät
Och skymmer vägen för den gamles fjät,
Då händer, att från verldens kyrkogårdar
150En mörkögd tanke pekar med en tår
På murkna kors, på fallna minnesvårdar
Och frågar: dödlige, hvar är ditt spår
På jordens yta, när du hädan går?
Då ljusnar det i skyn. En stråle faller
155Som månsken på den tysta kyrkans galler
Och lyser öfver efterverldens skrift
På en för länge sedan murad grift.
Der står ett barn med ögon blå och klara
Och stafvar, stafvar: »Onkel Adam …» Hvad?
160Kan det vår gode Onkel Adam vara? …
|98|Och litet sorgsen, men än mera glad
|235|Att detta kära namn få uppenbara,
Den lille kransar vännens hvilostad.
Så är det med oss, yrkesmän i facken.
165Vi släpa alla i den stora stacken
Och undra, att vårt strå, vårt senapskorn
Ej är en bjelke i ett
Babelstorn
.
Men när det klokaste vi lärt och kunnat
Bortsopas snart af oceanens våg,
170Der vi så tappert seglat med vårt
tråg
,
Då må vi glädjas, om oss är förunnadt,
Att
helst
en liten parfvel oss förstått
Och spårlöst ej vi öfver jorden gått.
Dröj, Sverges Onkel Adam – ej allenast
175De kära barnens, – dröj ännu en tid,
Och fröjda dig ännu i aftonfrid
Åt hvad ditt land har högst och bäst och renast!
Dröj lugn och älskad i ett lyckligt hem
Bland maka, barn och vänner, dröj för dem!
180Dröj, som den sena junisolen brinner
I svala dofter af en nyfödd vår
Och strålande af kärlek hädan går.
Men minnes i den stund, när hon försvinner,
Att segrande hon natten öfvervinner
185Och till en bättre morgons ljus uppstår!
Björkudden 18 Okt. 1879.