I mörka tider
Kommentar
Kommentar
Dikten är en omarbetning av »Vår enda arfvelott» (1852) som ingår i Ljungblommor III (1854); ZTS I, s. 226 f. Se kommentar ibid., s. 480 f.
Det är oklart när omarbetningen gjorts; Topelius lät som regel ursprungsdateringen kvarstå också efter att han reviderat en dikt. Verserna 37–64 har ersatts helt. De uttrycker i denna redaktion en större indignation än de tidigare – möjligen för att Topelius vågade formulera sig friare då inget reellt hot mot universitetet längre förelåg.
Punktkommentarer
vers – textställe – kommentar
60 allt helt.
Bibliografi
Enckell i Topelius, 120 dikter 1970, s. 116–120, Ljungblommor 2010, s. 226 f., 480 f.
I mörka tider.
(För universitetet.)
Vi föddes i ett fjerran land
Vid polens snöbetäckta strand,
Der lifvets lampa flämtar matt
I ständig kamp mot död och natt.
5Vi äro sorgens barn förvisst:
Vår vagga stod i nöd och brist,
Vår blick var genom seklers rymd
Af många bittra tårar skymd.
I långa vintrar ha vi lärt
10Att hafva ljuset, ljuset kärt.
Långt mer än söderns rika ätt
Vi älska, vi behöfva det.
Förutan det är natten svart,
Och villa vägen vet ej hvart,
15Och tanken famlar utan mål,
Och slappa viljan har ej stål.
Man sagt om oss i fordomtid,
Att mörka makters onda strid
I berget dolde solens glans
20Och klara månens strålekrans.
Men sångens milda välljud kom,
Och sol och måne vände om,
Att lysa menskors skygga steg
I drifvor utan spår och väg.
|7|25O, att hvar gång en dunkel makt
Vårt hopp, vår sol i berget bragt,
|10|Den milda sångens strängaspel
Må rädda ljusets arfvedel!
Att i Guds sannings återsken
30En ädel bildning, hög och ren,
Må blomstra fri och frisk och stark
Ur nordens frusna ödemark!
Vi äro dock ett trofast folk;
Vi höjde aldrig svekets dolk,
35Vi aldrig lyft förmäten hand
Mot furste och mot fosterland;
Vi spillt för dem med manligt mod
Vårt varma, röda hjerteblod;
Hvem är då den förmätne man,
40Som klagar oss för falskhet an?
Med hvilket svek, med hvilket brott
Ha vi förspillt vår arfvelott,
Förverkat denna rätt till ljus,
Som hägnat våra fäders hus?
45Den höga tankens fosterhärd,
Vår morgonväkt i skuggors verld,
Vårt finska universitet,
Hvad är dess brott, som ingen vet?
Rör icke vid den makt, som går
50Med styrkan af en himmelsk vår
Igenom natt och död och frost,
När svärden täras bort af rost!
Han är en Fenix, han står opp
Ur askan till ett nyfödt hopp:
|8|55Han kan en tid i fjettrar slås,
Han kan ej dödas, ej förgås!
Engång när dagens äflan all
Förklingat utan återskall,
När töcknen utan spår ha flytt
60Och menskoverk är
allt
förbytt;
|11|Då står det qvar, det sanningsord,
Det ljus, som dagades i nord
För samtid, framtid, mensklighet,
Från Finlands universitet.
1852.